Дата документу 26.11.2025 Справа № 334/1153/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №334/1153/24                                Головуючий у 1 інстанції Коломаренко К.А.
Провадження № 22-ц/807/1988/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
№ 22-ц/807/1988/25-2

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
26 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.,
Трофимової Д.А.
за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах  неповнолітнього  ОСОБА_2 -  ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2025 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,-

В С Т А Н О В И Л А:
У лютого 2024 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
В обґрунтування позову зазначено, що позивачка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2020 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, були пов`язані побутом, мали спільний бюджет та витрати. В 2022 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 планували зареєструвати шлюб, однак ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 трагічно загинув в ході ведення оборонного бою в Бахмутському районі Донецької області. Для отримання спадщини після смерті ОСОБА_5 у позивача виникла необхідність у встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у зв`язку з чим позивач звернулась у грудні 2022 року до Городенківського районного суду Івано-Франківської області з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були залучені як заінтересовані особи. Свою думку по справі ОСОБА_1 висловила суду в заяві від 24 жовтня 2022 року, підпис на якій було засвідчено приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області (копія заяви додається) в якій зазначила, що проти задоволення заяви не заперечує, підстави та предмет заяви про встановлення факту визнає. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2023 року у справі №342/1292/22 заяву задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 січня 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_5. Однак, надалі ОСОБА_1 звернулась до Івано-Франківського апеляційного суду з апеляційною скаргою на вищезазначене судове рішення, мотивуючи її тим, що у зв`язку із ухваленим рішенням в останньої та ОСОБА_4 виник спір про право. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 січня 2024 року скасовано Рішення Городенківського районного суду від 16 лютого 2023 року та ухвалено нове рішення. Заяву ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 залишено без розгляду. Позивачка позбавлена можливості оформити свої спадкові права у нотаріуса та реалізувати право на одноразову грошову допомогу члена сім`ї військовослужбовця, у зв`язку з чим, ОСОБА_4 вимушена звернутись з даною позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з 01.01.2020 по ІНФОРМАЦІЯ_5. З 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 позивачка та ОСОБА_5 проживали без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 сприймав зазначену квартиру своїм домом, тому після мобілізації до Збройних Сил України вказав зазначену адресу, як адресу фактичного місця проживання в анкетних даних особової справи військовослужбовця в першому відділі ІНФОРМАЦІЯ_3 (м. Городенка). Відтак, після смерті ОСОБА_5 на вказану адресу надходили сповіщення про загибель, адресовані позивачу, як «дружині сержанта». ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивачки та покійного ОСОБА_5 народилась донька - ОСОБА_6 . З огляду на те, що в момент народження дитини її батьки не перебували у зареєстрованому шлюбі, реєстрація народження відбулась в порядку ст. 135 СК України. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 25.11.2022 у справі № 342/825/22 встановлено факт батьківства ОСОБА_5 відносно доньки ОСОБА_6 . Як до народження доньки, так і після цього подружжя спільно брало участь в забезпеченні потреб сім`ї, перебуваючи в складі збройних Сил України на передовій ОСОБА_5 систематично перераховував кошти зі своєї батьківської картки на рахунок заявниці для забезпечення потреб позивачки та доньки. Після загибелі ОСОБА_5 позивачка взяла на себе всі обов`язки вдови - організовувала поховання чоловіка на кладовищі, замовила пам`ятний знак для подальшого встановлення в місці поховання ОСОБА_5 . Указом Президента України №269 від 10.05.2023 року  ОСОБА_5 нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеню (посмертно). Посмертну нагороду прийняла позивачка як вдова загиблого в приміщенні Городенківсько міської ради 28.10.2023 року. 
Просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 січня 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2025 року позов задоволено.
Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з кінця вересня 2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 .
В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2025 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_2 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 (десять тисяч) гривень.
Не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду представник ОСОБА_1 , яка діє в інтересах  неповнолітнього  ОСОБА_2  - ОСОБА_3  подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та прийняти в цій нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що померлий ніколи не мав наміру проживати однією сім`єю з позивачкою. Він не заперечував свого обов`язку допомагати, надавати матеріальну допомогу та за потреби особисто опікуватись дитино. Він приїздив до неї у лікарню після пологів, допомагав грошима, надавав особисту допомогу одразу після народження дитини. Стверджують, що свідки допитані з боку позивача надали абсолютно однакові "завчені" покази.
23 жовтня 2025 року від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання заперечувала проти її задоволення.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. 
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача належними та допустимими доказами підтверджено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з кінця вересня 2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_5. Оскільки, вказані обставини підтверджуються сукупністю досліджених судом доказів, зокрема показами свідків, а також спільними світлинами позивачки з ОСОБА_5 та дитиною. Крім того, на такий висновок вказує і факт, що про смерть військовослужбовця ОСОБА_5 було повідомлено за адресою АДРЕСА_1 , що свідчить по зазначення вказаної адреси як місця проживання військовослужбовця та членів його сім`ї.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_5 загинув ОСОБА_5 в с. Білогорівка Бахмутського району Донецької області, про що Городенківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зроблено відповідний актовий запис про смерть №548 від 23.08.2022 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання №00036600617 від 23.08.2022 року (т.1 а.с. 12).
Від ІНФОРМАЦІЯ_8 позивачу ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) надіслано сповіщення сім`ї № 9 (вих. №4214 від 17.08.2022 року) про те, що її чоловік сержант ОСОБА_5 , 1984 р.н., ІНФОРМАЦІЯ_5 загинув в ході ведення оборонного бою у районі Білогорівка Бахмутського району Донецької області, отримавши поранення несумісне з життям, що підтверджується копією сповіщення (т.1 а.с. 11).
Від ІНФОРМАЦІЯ_8 позивачу ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) надіслано сповіщення сім`ї № 9 (вих. №4214 від 17.08.2022 року) про те, що її чоловік сержант ОСОБА_5 , 1984 р.н., ІНФОРМАЦІЯ_5 загинув в ході ведення оборонного бою у районі Білогорівка Бахмутського району Донецької області, отримавши поранення несумісне з життям, що підтверджується копією сповіщення та відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_3 на адвокатський запит №1401-1/289 від 09.12.2024 року (т.2 а.с. 112-113).
Згідно копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого 23.12.2021 року Городенківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південного-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), батьками дитини ОСОБА_8 зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_9 . Відомості про батька записано відповідно до ч.1 ст.135 СК України (т.1 а.с. 23).
Згідно висновку експерта № 1801 судово-медичної генетики КЗ "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР" від 04.10.2022 року, встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_5 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , народженої громадянкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вірогідність того, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дійсно є біологічним батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99.99999% (т.1 а.с. 27-30).
Згідно заяви ОСОБА_1 у справі №342/825/22, яку нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області (зареєстровано в реєстрі за №2087) від 24.10.2022 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб 02.02.2008 року, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2018 року у справі №334/7171/17. Після розлучення ОСОБА_1 підтримувала дружні відносини з покійним ОСОБА_5 .. Їй відомо, що після розірвання шлюбу колишній чоловік проживав сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилась спільна донька - ОСОБА_8 , вони планували одружитися та зареєструвати колишнього чоловіка батьком новонародженої дитини. Проте, у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф проти України він мобілізувався, а в серпні 2022 року їх повідомили про смерть колишнього чоловіка в ході ведення оборонного бою на Сході України. Заяву ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства у справі №342/825/22 повністю підтримує та просить задовольнити (т.1 а.с.13, 121).
Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2022 року по справі № 342/825/22 (провадження 2-о/342/89/2022) заяву ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства задоволено. Встановлено факт батьківства ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_8 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Городенка Коломийського району Івано-Франківської області, матір`ю якої є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення набрало законної сили 26.12.2022 року (т.1 а.с. 31-32).
Копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00038117012 від 12.01.2023 року доведено, що батьками   ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_5  (т.1 а.с.24-26).
Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2023 року у справі №342/1292/22 встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 січня 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_5. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 січня 2024 року скасовано; рішення Городенківського районного суду від 16 лютого 2023 року та ухвалено нове рішення; заяву ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 залишено без розгляду (т.1 а.с.14-19).
З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 70439940 від 26.10.2022 виданого приватним нотаріусом Морозовою В.М. вбачається, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 . Номер у Спадковому реєстрі 69846266, номер у нотаріуса 46/2022 (т.1 а.с.20).
Згідно Акту від 18.11.2022 року вбачається, що мешканці м. Городенка Івано-Франківської області, що нижче підписалися, підтверджують факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 2020 року по серпень 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.22).
Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов домогосподарства з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб №78 від 18.11.2022 року встановлено факт фактичного проживання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 (проживає без реєстрації; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (проживає без реєстрації; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.21).
ОСОБА_5 перерахував на рахунок позивача ОСОБА_4 грошові кошти, а саме: 26.03.2022 року в розмірі 13 000 грн, 12.04.2022 року в розмірі 40 000 грн, 10.05.2022 року в розмірі 15 000 грн, 10.05.2022 року в розмірі 45 000 грн, 22.06.2022 року в сумі 50 000 грн, 27.06.2022 року в розмірі 3 000 грн, 29.07.2022 року в розмірі 40 000 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій АТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с.33-39).
Згідно копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 11.09.2008 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , є сином ОСОБА_5 (т.1 а.с.46).
ОСОБА_5 також перерахував на рахунок відповідача ОСОБА_1 грошові кошти, а саме: 10.05.2022 року в розмірі 40 000 грн, 22.06.2022 року в розмірі 50 000 грн, 27.06.2022 року в розмірі 7 000 грн, 27.06.2022 року в розмірі 5 000 грн, 29.07.2022 року в розмірі 25 000 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій АТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с.215-219).
Згідно Довідки №63 від 23.08.2022 року, виданої Городенківською міською радою Івано-Франківської області, за підписом Міського голови Б. Кобилянського, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно хоронила ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 на кладовищі у м. Городенка Івано-Франківської області (а.с.47).
Згідно Рахунку на оплату №б/н від 22.12.2023 року, ОСОБА_4 замовила у ФОП ОСОБА_12 гранітний пам`ятним (габро+гранат колір), кільістю 1 шт., вартістю 123 480,00 гривень (т.1 а.с. 48).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
За частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту без розгляду, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.
У цій справі ОСОБА_4 , звернулася до суду в порядку позовного провадження із позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 ,, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 . 
Обґрунтовуючи вимоги заяви, ОСОБА_4 посилалася на необхідність забезпечення її права на отримання спадщини. 
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту родинних відносин між фізичними особами, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 1 частини першої статті 315 ЦПК України.
Такі висновки про застосування норм права викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21. Ці висновки є релевантними для застосування у цій справі.
Предметом доказування під час розгляду справ про встановлення факту проживання однією сім`єю є передусім сукупність обставин, що згідно із законом складають основні ознаки сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, що визначено частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі СК України).
Відповідно до частини четвертої статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї, але визначає указані вище критерії, за наявності яких особи складають сім`ю.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту також доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
За вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Як визначено у ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту належності особи до членів сім`ї військовослужбовця, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Як вже зазначалось, згідно копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00038117012 від 12.01.2023 року доведено, що батьками   ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_5  (т.1 а.с.24-26).
Колегія суддів також враховує покази допитаних в суді першої інстанції свідків, які підтвердили у судовому засіданні факт проживання заявниці ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , однією сім`єю. 
Твердження апеляційної скарги що: «свідки допитані з боку позивача надали абсолютно однакові "завчені" покази», колегія суддів оцінює критично, оскільки всі свідки, допитані судом першої інстанції, попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і за відмову від давання показань.
Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, в контексті цієї справи, задоволення вимог заяви про встановлення юридичного факту через недоведеність апелянтом заперечень проти них. 
У справі, яка переглядається, апелянт не надав суду належних та допустимих доказів на спростування вимог ОСОБА_4 .
Твердження апеляційної скарги щодо відсутності наміру у загиблого ОСОБА_5 проживати однією сім`єю з позивачкою ОСОБА_4 не підтверджується жодними доказами та є особистими припущеннями скаржниці, що суперечить вимогам частини 6 статті 81 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Натомість на підтвердження своїх вимог ОСОБА_4 до суду першої інстанції надала документи, які вказують на факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з загиблим ОСОБА_5 , докази їх проживання за однією адресою, народження та виховання спільної дитини. 
Суд першої інстанції також врахував правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц (провадження № 61-18588св18) згідно якої проходження чоловіком військової служби, реєстрація та постійне проживання у військовій частині не можуть свідчити про те, що сторони не перебували у фактичних сімейних відносинах, оскільки вказують лише на виконання ним військового обов`язку.
Колегія судів також приймає до уваги, що згідно заяви скаржниці - ОСОБА_1 у справі №342/825/22, яку нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області (зареєстровано в реєстрі за №2087) від 24.10.2022 року, їй відомо, що після розірвання шлюбу колишній чоловік проживав сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилась спільна донька - ОСОБА_8 , вони планували одружитися та зареєструвати колишнього чоловіка батьком новонародженої дитини. Проте, у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф проти України він мобілізувався, а в серпні 2022 року їх повідомили про смерть колишнього чоловіка в ході ведення оборонного бою на Сході України. Заяву ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства у справі №342/825/22 повністю підтримує та просить задовольнити (т.1 а.с.13, 121). 
Тобто скаржницею у справі №342/825/22 підтверджено проживання ОСОБА_5 , її колишнього чоловіка, однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 .
Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Таким чином, можна дійти висновку, що судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права та справа розглянута з повним з`ясуванням фактичних обставин справи.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.
Щодо оскарження додаткового рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2025 року колегія суддів зазначає наступне.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.
Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
1. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.3 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої та дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами четвертою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, згідно з статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу подано копії наступних документів: договір про надання юридичної (правничої) допомоги №214/22 від 14.10.2022 року, звіт (акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи №334/1153/24 від 02.09.2025 року; ордер на надання правничої допомоги серія СЕ №1019436 від 02 лютого 2024 року.
Згідно звіту (акту) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи №334/1153/24 від 02.09.2025 року, сторони визначили опис виконаних робіт (наданих послуг), та їх вартість, яка склала загальну суму 79640,00 гривень.
Позивачем понесені витрати на правничу допомогу у 2024 році у загальному розмірі 44 440,00 грн. за 16 годин витраченого адвокатом часу, у розрахунку 2840 грн за 1 годину роботи адвоката, з яких:
1)06.02.2024 року - підготовка позовної заяви, формування пакету додатків, засвідчення 2-х пакетів додатків, оплата судового збору, кольоровий друг фототаблиць, підготовка повноважень, тривалістю 4 години;
2)15.02.2024 року - підготовка заяви про усунення недоліків позовної заяви, тривалістю 1 година;
3)29.04.2024 року підготовка клопотання про долучення доказів, формування додатків, направлення через «Електронний суд», тривалістю 1 година;
4)28.05.2024 року підготовка та представництво інтересів в суді, тривалістю 30 хвилин;
5)14.06.2024 року підготовка відповіді на відзив, направлення через електронний суд, тривалістю 1 година;
6)16.09.2024 року підготовка та представництво інтересів в суді, тривалістю 30 хвилин;
7)11.10.2024 року - підготовка та представництво інтересів в суді, пояснення позивачки та відповідачки, тривалістю 1 година 30 хвилин;
8)18.10.2024 року - підготовка клопотання про долучення доказів, формування додатків, направлення через «Електронний суд», тривалістю 1 година;
9)24.10.2024 року - підготовка та представництво інтересів в суді, допит 3 свідків, тривалістю 1 година ;
10)13.11.2024 року - підготовка та представництво інтересів в суді, допит 4 свідків та розгляд клопотання, тривалістю 1 година 30 хвилин;
11)17.12.2024 року - підготовка та представництво інтересів в суді, допит 5 свідків, тривалістю 3 години.
Позивачем понесені витрати на правничу допомогу у 2025 році у загальному розмірі 35 200 грн. за 11 годин витраченого адвокатом часу, у розрахунку 3200 грн за 1 годину роботи адвоката, з яких:
1)27.01.2025 року підготовка та представництво інтересів в суді, допит свідків, тривалістю 1 година 30 хвилин;
2)06.02.2025 року підготовка заперечення на клопотання про долучення доказів, тривалістю 30 хвилин;
3)17.04.2025 року представництво інтересів в суді, пояснення сторони, тривалістю 1 година;
4)06.05.2025 року підготовка та представництво інтересів в суді, тривалістю 1 година;
5)03.06.2025 року - підготовка та представництво інтересів в суді, допит 3 свідків, тривалістю 1 година;
6)18.06.2025 року - підготовка та представництво інтересів в суді, пояснення позивачки та відповідачки, тривалістю 1 година
7)23.06.2025 року - підготовка письмової промови у судових дебатах, тривалістю 4 години;
8)11.08.2025 підготовка до судових дебатів, розгляд клопотання про долучення доказів, участь у судових дебатах, тривалістю 1 година.
Судом першої інстанції зазначено, що при зверненні до суду позивачем заявлено вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстації шлюбу з 01.01.2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_5, що загалом складає 959 днів. При цьому, позов задоволено частково та встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з кінця вересня 2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_5, шо становить приблизно 330 днів. Таким чином позов задоволено частково в розмірі 34% (330/959=0,34).
Позивачем надано розрахунок судових витрат на загальну суму 79640, 00 грн., які у процентному співвідношенні пропорційно задоволеним вимогам складають 27077,60 гривень (79640,00 грн * 34%).
Окрім цього, судом перевірено зазначену представником позивача інформацію щодо витраченого часу на участь адвоката в судових засідання та, згідно наявних в матеріалах справи журналів судових засідань, представником позивача фактично витрачено часу: 28.05.2024 10 хв., 16.09.2024 25 хв., 11.10.2024 49 хв., 24.10.2024 1 год., 13.11.2024 1 год. 50 хв., 17.12.2024 1 год. 46 хв., 27.01.2025 1 год., 17.04.2025 50 хв., 06.05.2025 58 хв., 03.06.2025 22 хв., 18.06.2025 0 хв. (судове засідання не відбулось у зв`язку з неявкою усіх учасників), 11.08.2025 40 хв., а всього 9 годин 50 хвилин. 
Встановивши, що адвокатським об`єднання завищено фактично витрачений час на судові засідання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню.
Задовольняючи частково заяву представника позивача про розподіл судових витрат, судом першої інстанції також враховано правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, за якими суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
З огляду на зазначене, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Судом першої інстанції вірно враховано, що позовні вимоги позивача визнано такими, що підлягають частковому задоволенню. Беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, ціну позову, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для вирішення спору, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що співмірною є компенсація витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги що оскільки сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, оскільки в попередньому розрахунку судових витрат представником позивачки зазначено саме орієнтовну суму витрат, що може відрізнятися від реальної суми таких витрат.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційних скарг не спростовують зазначене, зводяться до самостійного тлумачення норм чинного законодавства та незгоди скаржника з рішеннями суду першої інстанції по суті спірних правовідносин.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2025 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2025 року - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2025 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 08 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: