КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 січня 2026 року м.Київ № 320/19227/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., розглянувши у письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м.Києві, в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 06.05.2024 №0134992-240110-2651-UA74040090000047246.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач є власником сільськогосподарської будівлі, яка у відповідності до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування, тому відповідачем протиправно складено спірне податкове повідомлення-рішення, згідно якого позивачу нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно з ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.07.2025 адміністративну справу прийнято до провадження та вирішено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Протокольною ухвалою суду від 24.09.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
Протокольною ухвалою від 05.11.2025 суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.
Представник відповідача під час судового розгляду справи проти позову заперечував та зазначив, що оскаржувані рішення прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та поясненнях. В обґрунтування зазначено, що позивачем не надано доказів того, що він є виробником сільськогосподарської продукції, а тому відсутні пільги встановлені підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України зі сплати податку нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за сільськогосподарські будівлі, що перебувають у його власності. 
Розглянувши подані представниками сторін документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою підприємцем та відповідно до КВЕД видами діяльності позивача є: 41.10 - організація будівництва будівель (основний); 16.10 - лісопильне та стругальне виробництво; 25.11 - виробництво будівельних металевих конструкцій і частин конструкцій; 41.20 - будівництво житлових і нежитлових будівель; 42.91 - будівництво водних споруд; 47.99 - інші види роздрібної торгівлі поза магазинами.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та свідоцтва про право власності за фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 обліковується об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а саме: комплекс нежитлових будівель та споруд, що складається із телятників та прибудов, службового приміщення з санпропусником, жижезбірника, підвалу, ізолятору, складу комбікормів, ремонтного блоку, ветеринарного пункту, забійного цеху, гноєсховища, силосних траншей.
На підставі наявних баз даних Головного управління ДПС у м.Києві було сформовано податкове повідомлення-рішення за звітній період 2023 року від 06.05.2024 №0134992-240110-2651-UA74040090000047246, яким нараховано податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості - комплексу нежитлових будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , у розмірі 316 910,00 грн. 
Позивач звернувся до Державної податкової служби України зі скаргою на вказане податкове повідомлення-рішення. За результатами розгляду скарги, ГУ ДПС у м. Києві прийнято рішення від 06.02.2025 №11324/6/26-15-24-01-10-07, яким спірне податкове повідомлення-рішення залишено без змін, скаргу позивача без задоволення.
Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправним та такими, що порушують законні права та інтереси, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходячи з положень норм законодавства, які діяли на момент їх виникнення, суд виходив із такого.
Відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі ПК України), у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.
01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року № 71-VIII, яким було внесено зміни до Податкового кодексу України в частині справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у тому числі його було поширено й на нежитлову нерухомість.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Так, відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Тобто, податковою пільгою є часткове або повне звільнення осіб від сплати певного податку за наявності передбачених та закріплених юридичних фактів. Це означає, що податкова пільга поширюється виключно на певну категорію осіб, у той час, як для інших платників податків обов`язок щодо його сплати є незмінним.
При цьому, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб) у розрізі податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є податковою пільгою, яка встановлюється органом місцевого самоврядування.
Такі будівлі, споруди є прямо визначеними Податковим кодексом України об`єктами нерухомості, які не підлягають оподаткуванню, тобто наявність яких, податкове законодавство не пов`язує з виникненням у платника податкового обов`язку.
Відповідно до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Нежитлові сільськогосподарські будівлі» (код 1271) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2020, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 11.04.2023 року у справі №380/18104/21, зазначено, що «Лише сам по собі факт наявності у власності позивача будівель, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, не може свідчити про ознаку позивача як сільськогосподарського товаровиробника. Будь-яких доказів того, що позивач безпосередньо займається сільськогосподарською діяльністю та є сільськогосподарським товаровиробником (договорів, обладнання, наявності на зберіганні кормів, гербіцидів (в тому числі світлокопій чи будь-яких інших доказів) тощо) матеріали справи не містять і судом апеляційної інстанції не встановлено.». 
Також, Верховний Суд вказав, що фізична особа, яка є лише власником нерухомості відповідного класу, і не займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією, не звільняється від сплати податку на нерухомість за підпунктом ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Тобто, значення має не тільки вид нерухомості (зокрема, її призначення), а й безпосередньо сама діяльність, якою займається платник податку (а саме - чи відноситься він до сільськогосподарських товаровиробників). 
Зазначені правова позиція відображена, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.04.2023 у справі №380/18104/21, від 11.04.2023 у справі №380/2434/20. 
Суд звертає увагу, що сам факт належності позивачу об`єктів нерухомості, які можуть використовуватися у сільському господарстві, ще не доводить факту їх реального використання у сільськогосподарській діяльності.
В розумінні підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не сплачують податок на нерухоме майно особи - власники цього нерухомого майна (як юридичні, так і фізичні), які безпосередньо займаються сільськогосподарською діяльністю, тобто, зайняті у процесі виробництва, переробки власно виробленої сільськогосподарської продукції та її подальшої реалізації.
Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23.09.2021 року у справі № 140/2700/19.
При цьому правовий аналіз підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України дає підстави для висновку, що її застосування передбачає наявність одночасно трьох умов для звільнення об`єкта нерухомості від оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, а саме:
- віднесення будівлі до класу будівель сільськогосподарського призначення;
- власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником;
- вказані будівлі не здаються в оренду, лізинг, позичку.
Виходячи із буквального тлумачення цієї норми, з урахуванням значення слова «призначення» як «мета використання чого-небуть», «відповідати меті», можна зробити висновок, що будівлі і споруди, про які йдеться в цій нормі, повинні відповідати меті, способу та критеріям використання у сільськогосподарській діяльності. Вимоги, що будівлі і споруди повинні використовуватися (експлуатуватися) у сільськогосподарській діяльності.
Сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції. переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією (стаття 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001- 2004 років» від 18 січня 2001 року № 2238-ІІІ (далі - Закон № 2238)).
Крім того, виробники сільськогосподарської продукції - сільськогосподарські товаровиробники, фізичні особи (у тому числі домогосподарства, фізичні особи, що здійснюють діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, самозайняті особи у сфері сільського господарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю (статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» від 23 вересня 2008 року № 575-УІ).
Законом № 2238 визначено, що продукція сільського господарства (сільськогосподарська продукція) - продукція, що виробляється в сільському господарстві та відповідає кодам 01.11-01.42 та 05.00.1-05.00.42 Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016-97.
Отже, фізичні особи, які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою КВЕД з урахуванням Державного класифікатора продукції та послуг, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, володіють та використовують будівлі, споруди, що призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, відносяться до сільськогосподарських товаровиробників, з метою визначення об`єкта оподаткування згідно підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Кодексу.
Так, позивач стверджує, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 є власником будівель, а саме, комплексу по відгодівлі ВРХ за адресою:  АДРЕСА_1 .
Згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд НК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року № 507 (чинного в період, за який позивачеві нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) віднесено будівлі, призначені для сільськогосподарської діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні, будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та т. ін.
Приналежність нерухомого майна позивача до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) відповідачем не заперечується.
Як свідчать матеріали справи, відповідач вказує на відсутність у позивача статусу сільськогосподарського виробника, як складової для наявності звільнення вищезазначених об`єкті нерухомості від оподаткування.
Досліджуючи питання щодо наявності у позивача як фізичної особи статусу сільськогосподарського товаровиробника, судом враховано, що за змістом підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Відповідно до підпункту 14.1.234 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарська продукція (сільськогосподарські товари) - продукція/товари, що підпадають під визначення груп 1-24 УКТ ЗЕД, якщо при цьому такі товари (продукція) вирощуються, відгодовуються, виловлюються, збираються, виготовляються, виробляються, переробляються безпосередньо виробником цих товарів (продукції), а також продукти обробки та переробки цих товарів (продукції), якщо вони були придбані або вироблені на власних або орендованих потужностях (площах) для продажу, переробки або внутрішньогосподарського споживання.
Тобто, визначення сільськогосподарський товаровиробник, яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу - Спрощена система оподаткування, облік та звітність, тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ Податок на майно).
Поняття сільськогосподарський товаровиробник також міститься у статті 1 Закону України від 18.01.2001 року № 2238-III «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років", під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією. У свою чергу відповідно до норм вказаної сільське господарство (сільськогосподарське виробництво) - вид господарської діяльності з виробництва продукції, яка пов`язана з біологічними процесами її вирощування, призначеної для споживання в сирому і переробленому вигляді та для використання на нехарчові цілі.
За змістом статті 1 Закону України від 23.09.2008 №575-IV «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.
Відтак, системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що поняття сільськогосподарський товаровиробник не суперечить його визначенню у підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування.
Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів відповідно до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.
Зазначене дає підстави для висновку, що в розумінні абзацу «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України право на пільгу зі сплати податку мають особи (як юридичні, так і фізичні), які безпосередньо займаються сільськогосподарською діяльністю, тобто, зайняті у процесі виробництва, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її подальшої реалізації.
Суд наголошує, що будь-яких доказів того, що позивач здійснював саме протягом 2023 року виробництво сільськогосподарської продукції та операції з постачання/реалізації с/г товару (договора купівлі- продажу/поставки худоби, будь-якого сільськогосподарського товару, накладні, податкові накладні, видаткові накладні, товаротранспорті накладні тощо), і, як наслідок, був сільськогосподарським товаровиробником матеріали справи не містять.
Сам по собі факт наявності у власності позивача будівель, призначених для використання у сільськогосподарській діяльності, не може свідчити про ознаку позивача як сільськогосподарського товаровиробника.
Верховний Суд у постанові від 11.04.2023 року у справі №380/18104/21 визначив, що фізична особа, яка є лише власником нерухомості відповідного класу, і не займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією, не звільняється від сплати податку на нерухомість за підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
З аналізу наданих позивачем доказів, а також даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не здійснює діяльності у сфері сільського господарства, не отримує дохід від виробництва або реалізації сільськогосподарської продукції, не має зареєстрованих видів економічної діяльності, пов`язаних із сільським господарством, а відповідно не може вважатися сільськогосподарським товаровиробником у розумінні податкового законодавства. Його основним видом діяльності є організація будівництва будівель (КВЕД 41.10), водночас, сільськогосподарська діяльність, визначена в секції А КВЕД (зокрема, вирощування сільськогосподарських культур, тваринництво, надання послуг у сільському господарстві), відсутня серед задекларованих видів діяльності підприємця та не надано доказів про отримання доходів у звітному періоді із виробництва/реалізації сільськогосподарської продукції. 
Також, суд критично оцінює доводи позивача про те, що він здійснював діяльність із вирощування свиней для власного споживання, що підтверджується договором поставки від 10.09.2021 №ОМ-10/08/21/3 залишків врожаїв сільськогосподарських культур, та видатковою накладною від 14.07.2023, оскільки вказані документи не є підтвердженням здійснення діяльності із вирощування свиней, а свідчать лише про купівлю сільськогосподарських культур. Інших доказів щодо здійснення діяльності із вирощування свиней позивачем до суду не надано.
Крім того, згідно з правовими позиціями Верховного Суду (зокрема у справах №826/1338/17, №500/90/19), визначення функціонального призначення будівлі здійснюється виключно на підставі державних класифікаційних ознак, відповідно до ДК 018-2000, із урахуванням експертних висновків Державного науково-дослідного інституту автоматизованих систем у будівництві. Натомість, ФОП ОСОБА_1 не надавав ані до позовної заяви, ані до контролюючого органу жодних матеріалів щодо віднесення об`єктів до відповідного коду, не ініціював проходження технічної експертизи функціонального призначення споруди, не звертався з відповідними запитами до компетентних органів. 
Також, суд вважає необґрунтованим доводи позивача про те, що вказане майно належить йому разом із дружиною на праві сумісної власності подружжя, оскільки відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 є єдиним власником вказаного нежитлового комплексу.
Отже, позивач не надав суду доказів того, що об`єкти нежитлової нерухомості, які перебувають у його власності використовуються ним особисто (як фізичними особами сільськогосподарськими товаровиробниками) безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Не надано суду і доказів того, що під час спірного періоду вказані будівлі позивачем здавалися в оренду, в лізинг, чи інше користування жодними фізичним та юридичними особам, а судом не встановлено.
Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не відноситься до категорії сільськогосподарського товаровиробника.
Отже, з наведеного слідує, що застосування підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе лише у разі, якщо власниками об`єктів є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення сільськогосподарської продукції будь-якого виду).
Суд зазначає, що пільга, встановлена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.
За таких обставин, аналізуючи наведені норми чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що твердження відповідача про порушення позивачем норм податкового законодавства, є такими, що відповідають фактичним обставинам справи, а відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. 
Згідно з частиною першої статті 9, статті 72, частин першої, другої, пятої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Згідно з частиною пятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Шевченко А.В.