ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 січня 2026 року   Справа № 05/36-54 
Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Крейбух О.Г. ,  суддя Розізнана І.В. 
секретар судового засідання Соколовська О.А.
за участю представників:
позивача – не з`явився
відповідача – Жуковський О.В.
державного виконавця – Арсенюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду Волинської області від 18.11.2025 
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю “Аргос” про скасування арешту
у справі №05/36-54 
за позовом Дубенської об`єднаної державної податкової інспекції 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Аргос”
про стягнення 4 269 006 грн 50 коп,
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 18.11.2025 у справі №05/36-24 заяву задоволено.
Знято арешт, накладений у виконавчому провадженні №22846994 на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про арешт коштів боржника від 09.12.2010.
Скасовано арешт нерухомого майна, накладений в межах виконавчою провадження №22846994, що належить товариству з обмеженою відповідальністю "Аргос" (обтяження №10536244 від 26.11.2010, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно в межах суми боргу 4269006,50 грн).
Вказана ухвала мотивована тим, що будь-яких відкритих виконавчих проваджень щодо ТзОВ "Аргос" з примусового виконання наказу Господарського суду Волинської області від 12.10.2010 №05/36-1 немає. Також місцевий господарський суд врахував, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, дійсного виконавчого документу та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору з боржника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, яке закріплено у статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Не погоджуючись із постановленою ухвалою, Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівськогоміжрегіонального управління Міністерства юстиції України звернувся до суду із апеляційною скаргою через систему Електронний суд, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Волинської області від 18.11.2025 у справі №05/36-54 та відмовити в задоволені заяви ТОВ "Аргос" до суду про скасування арешту нерухомого майна, накладеного в межах виконавчого провадження №22846994 (обтяження №10536244 від 26.11.2010, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно в межах суми боргу 4269006,50 грн).
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:
- аналіз положень Закону України "Про виконавче провадження" передбачає лише два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: у разі закінчення виконавчого провадження та в разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. Отже, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника;
- боржником рішення суду добровільно не виконано, так як термін добровільного виконання державним виконавцем визначено в постанові про стягнення виконавчого збору №22846994 до 02.12.2010. Норми Закону України "Про виконавче провадження" як у попередній, так і в новій редакціях пов`язують зняття арешту із завершенням (закінченням) виконавчого провадження; оскільки державний виконавець на підставі пункту 2 частини першої статті 38 Закону № 606-XIV повернув виконавчий документ стягувачу, а не органу, який його видав, то виконавче провадження не є завершеним; тому для зняття арешту немає підстав, а також передбачених у статті 59 Закону № 1404-VIII підстави на час розгляду судом заяви (при цьому відсутні відомості надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження)відсутні.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 05/36-54 у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Розізнана І.В., суддя Юрчук М.І.
09.12.2025 на адресу суду надійшли матеріали справи №05/36-54.
Розпорядженням керівника апарату суду від 15.12.2025 у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії суддів Юрчука М.І. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №05/36-54.
Згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2025 визначено склад суду: Павлюк І.Ю. - головуючий суддя, суддя Крейбух О.Г., суддя Розізнана І.В.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою. Розгляд апеляційної скарги призначено на "06" січня 2026 р. об 11:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №3. Запропоновано учасникам справи у строк до 02.01.2026 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмові відзиви на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст. 263 ГПК України, та докази надсилання копії відзивів та доданих до них документів іншим учасникам справи.
В судовому засіданні у режимі відеоконференції представник скаржника підтримала доводи апеляційної скарги.
В судовому засіданні представник боржника заперечив доводи апеляційної скарги. 
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваної суду, зазначає наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, на виконанні Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № 22846994 з примусового виконання виконавчого листа 05/36-1 від 12.10.2010, виданого Господарським судом Волинської області (виконавчий документ повернуто стягувачу 01.02.2011 відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV).
У межах вказаного виконавчого провадження 09.12.2010 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до виконання в АТ КБ "Приватбанк", ПАТ "ВіЕйБі Банк", ПАТ "ЗАХІДІНКОМБАНК", ПАТ "ПРОМШВЕСТБАНК", а саме:
- р/р 26002055499022 (долар США), 26001055499023 (євро), 26003055499002 (гривня), 26004055499020 (гривня), 26041055499027 (гривня), 6059055499020 (гривня), НОМЕР_1 (гривня) у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" МФО 303440, код 20121705;
- р/р НОМЕР_2 (долар США , гривня) у ПАТ "ВіЕйБі Банк", МФО 380537, код 20121705;
- р/р НОМЕР_3 у ПАТ "ЗАХІДІНКОМБАНК", МФО 303484, код 20121705;
-р/р НОМЕР_4 у ПАТ "ПРОМІНВБСТБАНК", МФО 303138, код 20121705.
Крім цього, в межах даного виконавчого провадження було накладено арешт нерухомого майна ТОВ "Аргос", обтяження № 10536244 від 26.11.2010, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно в межах суми боргу 4269006,50 грн.
Як слідує з матеріалів справи, ВДВС у місті Луцьку ЗМУЮ у листах від 27.02.2024 №47773, 31.05.2024 №128660 повідомив, що в межах виконавчого провадження №22846994 по виконанню виконавчого листа №05/36-1 від 12.10.2010, 09.12.2010 винесено постанову про арешт коштів боржника. 01.02.2011 державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" у зв`язку з відсутністю у боржника майна. Крім того, згідно даного виконавчого провадження накладено арешт на нерухоме майно, обтяження №10536244 від 26.11.2020, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно в межах суми боргу 4 269 006 грн 50 коп. 
Також, на виконанні відділу ДВС перебувало виконавче провадження № 26494364 з примусового виконання виконавчого листа 2-8664 від 12.05.2011, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області (виконавчий документ повернуто стягувачу 21.12.2018 відповідно до п. 2 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження"), та виконавче провадження № 52100099 з примусового виконання наказу № 903/340/16-1, виданого 16.08.2016 господарським судом Волинської області (виконавчий документ повернуто стягувану 09.06.2021 відповідно до п. 2 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження").
Повернуті виконавчі документи для примусового виконання повторно не пред`являлися, на даний час будь-які виконавчі провадження стосовно ТОВ "Аргос" відсутні.
На думку відповідача, відсутність виконавчого провадження свідчить про відсутність правової підстави для здійснення примусового виконання судового рішення, а отже і відсутність правової підстави для забезпечення його реального виконання.
Крім того, ухвалою Луцького міськрайонного суду від 12.10.2023 та ухвалою Господарського суду Волинської області від 30.04.2024 задоволено скарги ТОВ "Аргос" та зобов`язано відділ Державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з майна та рахунків товариства.
Відповідно до довідки ГУ ДПС у Волинській області від 31.10.2025 за ТОВ "Аргос" відсутня будь-яка заборгованість.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказана норма кореспондується зі змістом статті 326 ГПК України.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).
Згідно з ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV (в редакції, чинній станом на дату винесення постанови про арешт коштів та майна боржника - 09.12.2010 та 26.11.2010) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.17 Закону №606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи як, зокрема виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів.
05.10.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" №1404-VIII, який прийнятий 02.06.2016.
Згідно з п. 7 Розділу 13 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції від 02.06.2016), виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
01.02.2011 в виконавчому проваджені №22846994 було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів звертається до правових висновків, які викладені у постанові Великої Палати від 14.05.2025 у справі №2/1522/11652/11:
"Щодо правової природи арешту майна боржника.
31. Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 26 квітня 2013 року № 2/1522/11652/11, пред`явлення його до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.
32. Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
33. Аналогічна за змістом норма закріплена у частині першій статті 48 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.
34. Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.
35. Згідно із частиною другою статті 57 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент накладення арешту на майно боржника) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
36. Схожі за змістом приписи містяться у статті 56 Закону № 1404-VIII.
37. Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.
38. Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.
Щодо правових підстав завершення виконавчого провадження.
39. Термін "завершення виконавчого провадження" застосовувався у нормі статті 30 Закону № 606-XIV як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.
40. Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.
41. У Законі № 1404-VIII (чинний на момент розгляду справи судами) відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону № 606-XIV. Закон № 1404-VIII не містить такого поняття, як "завершення виконавчого провадження", водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.
42. Частина перша статті 47 Закону № 606-XIV визначала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
43. Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в подальшому в частині першій статті 37 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.
44. Правові підстави для повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, у статті 48 Закону № 606-XIV визначались так: виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню) (частина перша цієї статті); виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання (частина друга цієї статті).
45. У Законі № 1404-VIII на відміну від Закону № 606-XIV повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, не визначається як окрема підстава завершення виконавчого провадження, а є правовою підставою для закінчення виконавчого провадження (пункт 10 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).
46. Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частини перша та друга статті 49 Закону № 606-XIV).
47. Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи у судах визначені у частині першій статті 39 Закону № 1404-VIII.
48. Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного (приватного) виконавця не проводяться (див. подібні висновки у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22).
Щодо правових наслідків завершення виконавчого провадження
49. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
50. Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
51. З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).
52. Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону №1404-VIII).
53. Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
54. Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону № 606-XIV.
55. Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
56. Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону № 1404-VIII.
57. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
58. Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. 
59. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).
60. Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII)".
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів виснує, що з аналізу норм ч.ч. 1, 2 ст. 50 Закону №606-XIV (наслідки завершення виконавчого провадження) та ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону №1404-VIII (наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа) свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
У даній справі виконавцем було повернуто виконавчий документ саме стягувачу.
Судова колегія зазначає, що законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу.
Матеріали справи не містять доказів виконання виконавчого документа, зокрема, й щодо сплати виконавчого збору.
Отже, повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV та на підставі п. 2 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII (у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення) не призводить до скасування накладених на майно та інші активи боржника арештів.
Відтак, судова колегія констатує, що у виконавчому провадженні №22846994 не було виявлено порушення порядку накладення арешту, тому у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника та рахунків боржника. 
Як вбачається з п. 3 постанови про відкриття виконавчого проводження №22846994 від 26.11.2010, при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк (02.12.2010) виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій. 
У п. 5 постанови про відкриття виконавчого провадження №22846994 від 26.11.2010 визначено, що сторони виконавчого провадження мають право знайомитися з матеріалами виконавчого провадження, унесеними до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень за адресою в мережі Інтернет (посилання на веб-сайт), ідентифікатор доступу (наявний ідентифікатор) (зазначається лише в постановах, які направляється стягувачу та боржнику). За передачу ідентифікатора третім особам сторони виконавчого провадження несуть відповідальність, установлену законом. 
Судом встановлено, що постанова виконавця від 09.12.2010 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 426 900,65 грн винесена у межах виконавчого провадження №22846994, зняти арешт в межах якого просить ТОВ "Аргос".
Крім того, у відзиві на заяву про скасування арешту Відділ державної виконавчої служби зазначає, що постановою державного виконавця від 26.11.2010 відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №05/36-1 від 12.10.2010 та надано термін для добровільного виконання до 02.12.2010. Постанову про відкриття виконавчого провадження боржник отримав під розписку 26.11.2010 (Згідно даних АСВП) Відповідно до ст. 46 ЗУ " Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент постановлення рішення) передбачено стягнення виконавчого збору в розмірі 10 % від суми стягнутого боргу, у зв`язку з вищенаведеним державним виконавцем Іщенко Г.С. 09.12.2010 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 426900,65 грн.
Враховуючи, що боржнику роз`яснено про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій, у разі не виконання рішення в наданий для добровільного виконання строк, а також те, що боржник у виконавчому провадженні №22846994 не був позбавлений можливості для ознайомлення із постановою про стягнення з боржника виконавчого збору за допомогою ідентифікатора доступу, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника про те, що останньому не було відомо про постанову виконавця від 09.12.2010 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 426 900,65 грн. 
Суд першої інстанції звертається до постанови Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №2/0301/806/11, в якій зроблено висновки, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню. Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні. Збереження дії арешту на майно боржника після виконання рішення суду спрямоване на забезпечення виконання боржником обов`язку зі сплати виконавчого збору, передбаченого законом.
Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.09.2021 у справі № 759/4943/16-ц, провадження № 61-10062св20.
Враховуючи, що у цій справі матеріали справи не містять доказів виконання виконавчого документа, зокрема, й щодо сплати виконавчого збору, висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.07.2022 у справі №2/0301/806/11, від 16.09.2021 у справі № 759/4943/16-ц, не суперечать висновкам у цій справі, оскільки суд касаційної інстанції вказував, що у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.
Крім того, суд звертає увагу, що у пунктах 44-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 2-836/11 зроблено висновок, що стягувач, який пропустив строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону № 1404-VIII). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Єдиною та необхідною підставою для поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання є наявність в особи поважних причин його пропуску (постанова Верховного Суду від 18.07.2024 у справі № 796/198/2018).
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 у справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкових висновків, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, дійсного виконавчого документу та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору з боржника, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Пунктом 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно із частиною першою 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищенаведене у сукупності, зокрема, не з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Волинської області від 18.11.2025 у справі №05/36-54 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Аргос” про скасування арешту, який накладений постановою державного виконавця від 09.12.2010 у межах виконавчого провадження №22846994, з коштів ТОВ "Агрос" на всіх рахунках у банківських установах та про скасування арешту на нерухоме майно, який накладений в межах виконавчою провадження №22846994, що належить товариству з обмеженою відповідальністю "Аргос" (обтяження №10536244 від 26.11.2010, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно в межах суми боргу 4269006,50 грн).
Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, 
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду Волинської області від 18.11.2025 у справі №05/36-54 задоволити.
Ухвалу Господарського суду Волинської області від 18.11.2025 у справі №05/36-54 скасувати.
Прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Аргос” про скасування арешту, який накладений постановою державного виконавця від 09.12.2010 у межах виконавчого провадження №22846994, з коштів ТОВ “Агрос” на всіх рахунках у банківських установах та про скасування арешту на нерухоме майно, який накладений в межах виконавчою провадження №22846994, що належить товариству з обмеженою відповідальністю "Аргос" (обтяження №10536244 від 26.11.2010, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно в межах суми боргу 4269006,50 грн).
2. Справу №05/36-54 повернути до Господарського суду Волинської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "08" січня 2026 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю. 

Суддя   Крейбух О.Г. 

Суддя   Розізнана І.В.