ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7960/25 Справа № 204/7452/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
       головуючого – Пищиди М.М.
       суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
       за участю секретаря судового засідання – Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

       У серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
       В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 09 січня 2023 року на підставі наказу №01-к директора філії «Дніпровське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» позивач був прийнятий в порядку переведення з ДП «Дніпровське лісове господарство» на посаду лісничого Любимівського лісництва. Наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 12 квітня 2024 року №692 «Про припинення філії «Дніпровське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» припинено діяльність філії шляхом її закриття, що передбачає скорочення штату та чисельності працівників філії. Зазначає, що на даний час філію припинено за рішенням власника Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та права і обов`язки філії набуло Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України». 
       25 квітня 2024 року головним лісничим відповідача прийнято попередження про наступне звільнення позивача, з яким він був ознайомлений 26 квітня 2024 року. Вказує, що згідно попередження позивачу з метою подальшого його працевлаштування протягом двомісячного строку буде запропоновано посаду, відповідно до спеціальності та кваліфікації останнього. Також позивача попереджено, що в разі відмови від переведення на запропоновану вакантну посаду його з 28 червня 2024 року буде звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. 
       28 червня 2024 року на підставі наказу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 28 червня 2024 року №183-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача з 28 червня 2024 року звільнено у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників філії на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. 
       Позивач зазначає, що він попереджений про зміни в організації праці та про можливе майбутнє вивільнення не власником або уповноваженим ним органом (за підписами посадових осіб), а головним лісничим, що за приписами ч.1 ст.40, ч.ч.1,3 ст.49-2 КЗпП України не є належним попередженням про звільнення, оскільки він не є роботодавцем та до його службових обов`язків не віднесено повноваження щодо попередження працівника про можливе вивільнення, а тим більше обов`язки по пропозиції працівникові наявних вакантних посад, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. 
       Вважає, що на момент звільнення відповідачем не було виконано вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника. На час повідомлення саме позивача – 26 червня 2024 року головний лісничий не мав повноважень на вчинення таких дій. Крім того, вважає, що вирішення відповідачем питання про можливості залишення позивача на роботі мало формальний характер. Оскільки позивачу не було запропоновано посаду для переведення відповідно до його спеціальності та кваліфікації, відповідачем не виконано вимоги ч.ч.1,3 ст.49-2 КЗпП України. 
       Враховуючи зазначене, позивач просив суд визнати протиправним та скасувати наказ від 28 червня 2024 року №183-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити позивача на посаді лісничого Любимівського лісництва Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Вирішити питання стосовно судових витрат. 
       Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 травня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі – відмовлено. 
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги задовольнити в повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. 
       Судом першої інстанції встановлено, що Наказом філії "Дніпровське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" №01-к від 09 січня 2023 року ОСОБА_1 з 09 січня 2023 року прийнято на посаду лісничого в порядку переведення з ДП "Дніпровське лісове господарство" (а.с.15, 22-23).
       Наказом ДП "Ліси України" № 692 від 12 квітня 2024 року припинено філію "Дніпровське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" шляхом її закриття та визначено головного лісничого філії "Дніпровське лісове господарство" Іваніва В.М. відповідальним за проведення процедури припинення філії "Дніпровське лісове господарство", якого зобов`язано здійснити відповідні дії щодо припинення філії, зокрема, попередити працівників філії про її припинення шляхом закриття в порядку, передбаченому трудовим законодавством (а.с.16-17).
       Відповідно до наказу ДП "Ліси України" №1142 від 26 червня 2024 року внесено зміни до наказу від 12 квітня 2024 року №692, зокрема, визначено виконуючого обов`язки директора – лісничого Обухівського лісництва філії "Дніпровське лісове господарство" Зідру Ю.Б. відповідальним за проведення процедури припинення філії (а.с.18).
       26 квітня 2024 року позивач ознайомився з наказом філії "Дніпровське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" №96 від 23 квітня 2024 року «Про зміни в організації виробництва і праці та попередження працівників» (а.с.112).
       26 квітня 2024 року позивач отримав попередження про наступне звільнення від 25 квітня 2024 року, у якому в тому числі повідомлялось, що посада, яку обіймає позивач, буде скорочена 28 червня 2024 року та з метою подальшого працевлаштування позивачу протягом двомісячного строку попередження буде запропоновано посаду, відповідно до спеціальності та кваліфікації позивача (а.с.19).
       Листом від 24 червня 2024 року філія «Східний лісовий офіс» ДП "Ліси України" просила начальника 5 відділу управління безпеки Департаменту безпеки ДП "Ліси України" погодити прийняття на посаду лісничого Любимівського лісництва Запорізького лісового відділення ОСОБА_1 (а.с.114).
       Згідно службової записки начальника відділу 5 управління безпеки Департаменту безпеки ДП "Ліси України" В. Ємця від 26 червня 2024 року, Департамент безпеки не заперечував щодо працевлаштування кандидатів, відповідно до раніше наданих звернень філії «Східний лісовий офіс», зокрема, кандидата на посаду лісничого Любимівського лісництва Запорізького лісового відділення ОСОБА_1 (а.с.115).
       Наказом філії "Дніпровське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" №183-к від 28 червня 2024 року позивача ОСОБА_1 – лісничого Любимівського лісництва філії "Дніпровське лісове господарство" звільнено 28 червня 2024 року у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників філії на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.20). 
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності, оскільки відповідачем були дотримані усі вимоги діючого трудового законодавства, які надали законне право звільнити ОСОБА_1 на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
       Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       Цей спір пов`язаний із звільненням позивача у зв`язку зі скороченням штатної чисельності структурного підрозділу, ліквідованого роботодавцем, на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
       У спірних правовідносинах необхідно перевірити дотримання відповідачем гарантій при звільненні працівника, оскільки обставини щодо права роботодавця на ліквідацію (та подальша ліквідація) структурного підрозділу з повним скорочення його штатної чисельності, сторонами у справі визнаються та не оспорюються.
       Відповідно до частин першої, п`ятої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
       Статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція), яка є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, визначено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
       За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено у статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.
       Зазначене повністю узгоджується з вимогами трудового законодавства України.
       Тобто, саме відповідач повинен спростувати доводи позивача та довести законність звільнення останнього з роботи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2023 року в справі №381/4598/21 (провадження № 61-12466св23).
       Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем-фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою,а роботодавець(роботодавець-фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації (частина перша статті 21 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
       Однією з гарантій забезпечення права громадян на працює правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).
       Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
       Однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України).
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18), зазначено, що «реорганізація», «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої статті 40, статей 42, 43, 49-2 КЗпП України. Такий правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-65цс12.
       У постанові від 28 серпня 2024 року в справі № 641/1334/23 (провадження № 14-54цс24) Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі правові висновки:
       «На підставі системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган у разі звільнення працівника у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок під час попередження працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Отже, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.
       Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
       За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Водночас роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
       Такий обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
       Відмова працівника від зайняття запропонованих вакансій (у разі наявності пропозицій) чи відсутність відповідних вакансій свідчить про об`єктивну неможливість продовження трудових правовідносин та є передумовою для звільнення такого працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України».
       Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
       Роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.
       Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
       Подібний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року в справі № 6-45цс11 та від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15, Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) та Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року в справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23).
       Також він є усталеним в практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, див., наприклад постанови від 22 березня 2023 року в справі № 761/9832/21 (провадження № 61-11984св22); від 10 листопада 2022 року в справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22); від 28 квітня 2021 року в справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20); від 26 червня 2019 року в справі № 641/5330/16-ц (провадження № 61-19724св18).
       У рішенні від 24 листопада 2024 року у справі «Гадасюк проти України» (CASE OF GADASYUK V. UKRAINE) (Заява № 39366/23) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) констатував, що суд не розглянув питання, чи були дотримані відповідні гарантії при звільнені заявниці, зокрема щодо того, чи заявниці запропоновані інші вакантні посади. ЄСПЛ виснував, що заявниця була позбавлена свого права на вмотивоване судове рішення, та встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з необґрунтованістю або недостатньою вмотивованістю судового рішення.
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
       Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
       У даній справі Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" вказувало, що наказом ДП "Ліси України" № 692 від 12 квітня 2024 року припинено філію "Дніпровське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" шляхом її закриття та визначено головного лісничого філії "Дніпровське лісове господарство" Іваніва В.М. відповідальним за проведення процедури припинення філії "Дніпровське лісове господарство", якого зобов`язано здійснити відповідні дії щодо припинення філії, зокрема, попередити працівників філії про її припинення шляхом закриття в порядку, передбаченому трудовим законодавством та на виконання положення ст. 49-2 КЗпП України ОСОБА_1 було запропоновано посаду лісничого Любимівського лісництва Запорізького лісового відділення, проте колегія суддів вважає, що такі дії не є належним виконанням положення ст. 49-2 КЗпП України, оскільки надані відповідачем докази не підтверджують пропозицій робітникові відповідних посад, а лише свідчать про внутрішнє узгодження кандидатури позивача на посаду лісничого Любимівського лісництва Запорізького лісового відділення.
       Встановлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.
       Наданий відповідачем Лист-прохання від 24.06.2024 року про погодження прийняття на посаду лісничого Любимівського лісництва Запорізького лісового відділення ОСОБА_1 не підтверджує пропозицій робітникові відповідної посади.
       Таким чином, посилання ДСГП "Ліси України" на те, що факт погодження працівника є результатом усної згоди та вибору однієї з запропонованих вакансій, яку на виконання положення ст. 49-2 КЗпП України пропонував роботодавець, а також поданих працівником документів колегія суддів відхиляє. 
       Тягар доказування правомірності звільнення позивача покладається саме на відповідача та саме лише посилання відповідача у відзиві про пропонування позивачу вакансій, без надання відповідних доказів такого пропонування, не є в розумінні ЦПК України належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом вчинення відповідачем дій, спрямованих на працевлаштування позивача.
       Таким чином, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Суд першої інстанції не врахував, що за частиною третьою статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Отже, суд першої інстанції не перевірив, чи були вакантними посади у відповідача чи відповідній філії, які виникли у зв`язку зі скороченням штату, не спростував доводи позивача щодо невиконання роботодавцем вимоги статті 49-2 КЗпП про пропонування йому усіх наявних вакансій, та не врахував, що роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».
       Самий лише факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.
       Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості - інших, які відповідають його кваліфікації.
       Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема, щодо переважного права на залишення на роботі).
       В даній справі, встановлено, що відповідачем порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не були запропоновані усі наявні вакансії.
        Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про дотримання відповідачем вимог чинного трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки відповідачем не виконано вимогу ст. 49-2 КЗпП України та не запропоновано позивачеві всі наявні вакансії, тобто не дотримано однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченого Кодексом законів про працю України.
       Оскільки звільнення позивача проведено з порушенням вимог трудового законодавства, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання незаконними та скасування наказу про звільнення позивача та його поновлення на роботі.
       Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне. 
       Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та тін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
       Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.
       Відповідно до ч.ч. 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №750/2055/20 зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
       У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі №143/173/19 зроблено висновок про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
       Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
       Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
       Згідно з п.п. 1-2 частини 1 статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
       Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
       Отже, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
       Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції враховує конкретні обставини даної справи, її складність, обсяг наданих послуг з правничої допомоги, обґрунтування заявником розміру цих витрат, критерій реальності адвокатських витрат, ту обставину, що відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний характер.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).
       У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
       Колегія суддів погоджується з сумою витрат на професійну правничу допомогу, яку просить стягнути позивач, та вважає, що така сума відповідає критеріям розумності та співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
       Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із наданням правничої допомоги в суді першої інстанції.
       Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.
       За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
       Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Відповідно до положень частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 3 072 грн.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити. 
       Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 травня 2025 року - скасувати.
        Позов ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі — задовольнити.
       Визнати незаконним та скасувати наказ від 28 червня 2024 року №183-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». 
       Поновити ОСОБА_1  на посаді лісничого Любимівського лісництва Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». 
       Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.
       Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.
       Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 072 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Повний текст постанови складено “03” грудня 2025 року.

       Головуючий: 
       Судді: