МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 січня 2026 р.  	№ 400/13432/25 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовом	ОСОБА_1 , , 	
до відповідача	Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, , 	
про	визнання протиправним та скасування рішення від 03.12.2025 №143050006526, зобов`язання вчинити певні дії,	

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2025 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивачка) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі – відповідач 1) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі – відповідач 2) про:
визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 області від 03.12.2025 № 143050006526 щодо відмови у призначені позивачці пенсії за віком;
зобов`язання відповідача-2 до страхового стажу періоди роботи з 30.08.1983 по 20.04.1984, з 25.07.1986 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 11.08.1992 по 20.02.1996 та проходження військової служби з 20.04.1984 по 06.05.1986, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.11.2025 №3998 про призначення/перерахунок пенсії..
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 26.11.2025 він звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком. Однак, рішенням відповідача-2 від 03.12.2025 № 143050006526 року відмовлено у призначені пенсії на тій підставі, що її страховий стаж на день звернення становить 29 років 6 місяців 20 днів, замість необхідних 32 року. На думку позивачки, це рішення є протиправним, оскільки відповідач-2 необґрунтовано не зарахував до його страхового стажу періоди його роботи згідно з 30.08.1983 по 20.04.1984, з 25.07.1986 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 11.08.1992 по 20.02.1996 та проходження військової служби з 20.04.1984 по 06.05.1986.
У відзиві на позовну заяву від 23.12.2025 відповідач-1 заперечив проти позову і просив у його задоволені відмовити повністю. Відзив умотивовано тим, що за результатами розгляду заяви про призначення пенсії Позивачу встановлено, що під час призначення пенсії за віком до страхового стажу не враховано періоди роботи:- періоди роботи в Казахській РСР з 30.08.1983 по 20.04.1984, з 25.07.1986 по 10.08.31.12.1991 згідно трудової книжки НОМЕР_1 та період проходження військової служби в Казахській РСР з 20.04.1984 по 06.05.1986 згідно військового квитка № НОМЕР_2 , оскільки , відповідно до Постанови № 562 та пункту 2 ст. 24-1 Закону № 1058 періоди трудової діяльності до 01.01.1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. До заяви не долучено документів про неотримання в іншій державі пенсійних виплат та в заяві про призначення пенсії не зазначена причина неможливості їх отримання.- періоди роботи в Казахській республіці з 01.01.1992 по 10.08.1992 та з 11.08.1992 по 20.02.1996 згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки оскільки припинена Угода про гарантії громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Починаючи з 19.06.2023 обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому незалежних держав та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. На сьогодні така двостороння угода в галузі пенсійного забезпечення з Республікою Казахстан відсутня.
Отже, правові підстави для зарахування спірних періодів роботи Позивача до страхового стажу у Головного управління відсутні. Страховий стаж Позивача становить 29 років 06 місяців 20 днів. З урахуванням викладеного Позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком за заявою від 26.11.2025 у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу за статтею 26 Закону № 1058.
У відзиві на позовну заяву від 23.12.2025 відповідач-2 заперечив проти позову і просив у його задоволені відмовити повністю. Відзив умотивовано тим, що При опрацюванні наданих Позивачем документів по обчисленню страхового стажу для призначення пенсії за віком, органом Пенсійного фонду України розраховано стаж, який склав 29 років 06 місяців 20 днів. За доданими документами до страхового стажу Позивача Головним управлінням не враховано: періоди роботи на території Республіки Казахстан з 30.08.1983 по 20.04.1984 (в даті звільнення наявне виправлення), з 25.07.1986 по 31.12.1991 згідно трудової книжки НОМЕР_1 та період проходження військової служби з 20.04.1984 по 06.05.1986 згідно військового квитка НОМЕР_3 , оскільки згідно пункту 2 ст.24-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України; період роботи на території Республіки Казахстан з 01.01.1992 по 10.08.1992 та з 11.08.1992 по 20.02.1996, оскільки припинена Угода про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 в м. москві. Починаючи з 19.06.2023 обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому незалежних держав та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. На сьогодні така двостороння угода у галузі пенсійного забезпечення з Республікою Казахстан відсутня. 
Таким чином, враховуючи вищенаведені факти та норми чинного законодавства вважаємо, що в діях органу Пенсійного фонду України не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, розрахунок стажу проведено згідно вимог чинного законодавства, таким чином в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки у Позивача відсутній необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком – 32 роки.
17.12.2025 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до статті 263 КАС України (у письмовому провадженні).
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.
26.11.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу обслуговування громадян № 11 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області з заявою №3998 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон №1058-ІV). Проте, ГУ ПФУ в Чернівецькій області рішенням про відмову у призначенні пенсії від 03.12.2025 №143050006526 (надалі – рішення про відмову) відмовив мені у призначенні пенсії відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу – 32 року. 
Так, ОСОБА_1 не було зараховано до страхового стажу:
- період роботи на території Республіки Казахстан з 01.01.1992 по 10.08.1992 та з 11.08.1992 по 20.02.1996, оскільки припинена Угода про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 в м.москві. Починаючи з 19.06.2023 обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а вподальшому незалежних держав та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. На сьогодні така двостороння угода у галузі пенсійного забезпечення з Республікою Казахстан відсутня;
- період роботи на території Республіки Казахстан з 30.08.1983 по 20.04.1984 (в даті звільнення виявлені виправлення), з 25.07.1986 по 31.12.1991 згідно трудової книжки НОМЕР_1 та період проходження військової служби з 20.04.1984 по 06.05.1986 згідно військового квитка НОМЕР_3 , оскільки згідно пункту 2 ст.24-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.
Вважаючи вищенаведене рішення про відмову у призначені їй пенсії протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом. Він переконаний, що відповідачі порушили його право на отримання пенсії за віком.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». (далі – Закон № 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб – члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Абзацом тридцять шостим статті 1 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування.
Згідно з абзацом першим пункту 1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV цей Закон набирав чинності з 01.01.2004.
Тому страховий стаж за період до 31.12.2003 обчислюється на підставі документів і в порядку, визначених законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV, тобто Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Отже, періоди роботи позивача до 31.12.2003 можуть бути зараховані до страхового стажу лише на підставі документів і в порядку, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з частинами першою та другою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Пунктом «а» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Частиною другою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Згідно з абзацом першим частини третьої статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 (далі – Угода від 13.03.1992) обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за період роботи, які зараховуються до трудового стажу.
Учасниками Угоди від 13.03.1992 були Україна та Республіка Казахстан.
Статтею 13 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що кожен учасник її може вийти із неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди щодо цього учасника припиняється зі спливом 6-ти місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-членів Співдружності, які виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і у випадку її виходу з Угоди держави-члена, на території якого вони проживають.
Відповідно до пункту 1 Постанови № 1328 постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.
Постанова № 1328 набрала чинності 01.12.2022.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом «b» частини першої статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, складену 23.05.1969, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.
Таким чином, в Україні обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, на території Республіки Казахстан до 01.12.2022.
Відповідно до статті 2 Угоди Міністерством соціального захисту населення України та Міністерством соціального захисту населення Республіки Казахстан, вчинену 21.09.1995 в м. Алмати (далі – Угода від 21.09.1995), ця Угода поширюється на всі види державного пенсійного забезпечення громадян, що встановлені або будуть встановлені законодавством кожної держави.
Пенсійне забезпечення громадян України і громадян Республіки Казахстан та членів їх сімей здійснюється відповідно до законодавства тієї держави, на території якої вони проживають (стаття 4 Угоди від 21.09.1995).
Згідно зі статтею 6 Угоди від 21.09.1995 призначення пенсії проводиться за поданням потрібних документів, які підтверджують право на неї згідно з законодавством держави проживання.
Документи, видані у встановленому порядку на території держав-учасниць цієї Угоди, приймаються без легалізації.
Таким чином, документи, які стосуються призначення пенсії за віком, і які видані на території Республіки Казахстан приймають в Україні без легалізації.
Отже, трудова книжка, яка велася на території Республіки Казахстан, і військовий квиток приймається в Україні без легалізації, і вони є належними документами про підтвердження відповідного стажу роботу.
Таким чином, органи Пенсійного фонду України зобов`язані були зарахувати до страхового стажу позивачки періоди його роботи на території Республіки Казахстан на підставі його трудової книжки.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відтак у разі наявності трудової книжки страховий стаж за періоди роботи до 31.12.2003 встановлюється на підставі відповідних записів у ній.
Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 09.06.2021) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з абзацом першим пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.
З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку, що виправлення у даті звільнення не може бути підставою для не зарахування відповідних періодів роботи до страхового стажу позивача.
Що стосується періоду роботи позивача на російській території з 25.07.1986 по 31.12.1991 та з 20.04.1984 по 06.05.1986, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відповідно до частин першої-третьої статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, вчинену 14.01.1993 (далі – Угода від 14.01.1993), працівники Сторони виїзду, які працюють на території Сторони працевлаштування, користуються правами та виконують обов`язки, що встановлені трудовим законодавством Сторони працевлаштування (включаючи питання трудових відносин, колективних договорів, оплати праці, режиму робочого часу та часу відпочинку, охорони праці та інші).
Трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на території обох Сторін, взаємно визначається Сторонами.
Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Статтею 11 Угоди від 14.01.1993 встановлено, що документи, видані з метою реалізації цієї Угоди на території однієї Сторони за встановленою формою, або їх копії, засвідчені в установленому порядку, приймаються на території іншої Сторони без легалізації.
Згідно з частиною першою статті 13 Федерального закону Російської Федерації «Про трудові пенсії в Російській Федерації» при підрахунку страхового стажу періоди роботи і (або) іншої діяльності, які передбачені статтями 10 і 11 цього Федерального закону, до реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до Федерального закону «Про індивідуальний (персоніфікований) облік у системі обов`язкового пенсійного страхування» підтверджується документами, що були видані в установленому порядку роботодавцем або відповідними державними (муніципальними) органами.
З наведеного слідує, що згідно з російським законодавством період роботи позивача на російській території, тобто у період до реєстрації громадян як застрахованих осіб, може бути підтверджений документами, що були видані в установленому порядку роботодавцем, зокрема та не виключно, трудовою книжкою.
Однак, згідно із пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 639 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн», припинено дію Угоду від 14.01.1993.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом «b» частини першої статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.
Таким чином, набутий особою страховий стаж на російській території до припинення дії Угоди від 14.01.1993 підлягає зарахуванню до страхового стажу при обрахунку пенсії в Україні і після припинення дії вказаної Угоди.
З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що період роботи з 25.07.1986 по 31.12.1991 та проходження військової служби з 20.04.1984 по 06.05.1986 позивача на російській території підлягає зарахуванню до страхового стажу на підставі даних його трудової книжки та військового квитка.
Як наслідок, відповідач протиправно не зарахував йому до його страхового стажу період роботи з 25.07.1986 по 31.12.1991 та з 20.04.1984 по 06.05.1986, що підтверджується записами трудової книжки позивача.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Квитанцією від 12.12.2025, що міститься в матеріалах справи, підтверджується понесення позивачем судових витрат у розмірі 1211,20 грн на сплату судового збору за подачу адміністративного позову, а тому ця сума підлягає відшкодуванню шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54020; код ЄДРПОУ 13844159) та Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (площа Центральна, 3, м.Чернівці, Чернівецька область, 58002; код ЄДРПОУ 40329345) задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про відмову в призначенні пенсії від 03.12.2025 № 143050006526.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 26.11.2025 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області судовий збір у розмірі 1211 (Одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
6. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук   

Рішення складено в повному обсязі 28 січня 2026 року