Суддя ОСОБА_1 
Справа № 644/7877/25 
Провадження № 1-кп/644/382/26 
21.01.2026

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року місто Харків
Індустріальний районний суд міста Харкова у складі:
головуючої судді – ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_2 ,
прокурора – ОСОБА_3 ,
потерпілого – ОСОБА_4 ,
обвинуваченого – ОСОБА_5 ,
захисника – ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024221180001709 від 04.12.2024 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Приколотне Великобурлуцького району Харківської області, українця, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , який фактично мешкає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
ВСТАНОВИВ:
04.12.2024 приблизно о 06 годині 20 хвилин обвинувачений ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-211340», р.н. НОМЕР_1 , рухався по окружній дорозі зі сторони вулилиці Зубарєва у напрямку вулиці Л.Пастера, зі швидкістю 50 км/год. 
Під час руху в районі будинку №19 по вулиці 92-х Бригади в м. Харкові обвинувачений ОСОБА_7 , діючи не обережно, порушив вимоги п.18.1. Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»
та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який в цей час рухався зліва на право відносно його руху по нерегульованому пішохідному переходу-зебрі.
Внаслідок дорожньо-транспортної події згідно з висновком судово-медичної експертизи пішоходу ОСОБА_4 спричинені тілесні ушкодження: тупа сукупна травма, яка включає в себе закриту тупу черепно-мозкову травму, закриту тупу травму грудної клітини, тупу травму хребта, тупу травму тазу та тупу травму лівої нижньої кінцівки, за своєю сукупністю належать до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.
Порушення п.18.1 Правил дорожнього руху України водієм
ОСОБА_8 згідно з висновку автотехнічної експертизи ХНДЕКЦ МВС
України перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та її наслідками і виразилися в тому, що обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-211340» р.н. НОМЕР_1 , під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, що розташований в районі буд. №19 по вул. 92-ї Бригади в м. Харкові, на якому перебував пішохід ОСОБА_4 , діючи необережно, проігнорував зменшення швидкості, не вжив заходів щодо зупинки транспортного засобу, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_4 , який в цей час рухався зліва направо відносно його руху по нерегульованому пішохідному переходу-зебрі, що спричинило потерпілому ОСОБА_4 тяжкі тілесні ушкодження.
Дії водія ОСОБА_5 згідно з висновком авто-технічної судової експертизи №CE-19/121-25/10931-IT від 20.05.2025 перебувають у причинному зв`язку з подією та наслідками, що наступили.
Обвинувачений ОСОБА_5 в ході судового розгляду свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, визнав в повному обсязі, підтвердив фактичні обставини його вчинення, надав пояснення щодо місця, часу, способу його скоєння так, як вони встановлені судом. Пояснив, що 04.12.2024 вранці приблизно о 06 годині 20 хвилин він керував автомобілем «ВАЗ-211340», р.н. НОМЕР_1 . При зазначених у обвинувальному акті обставинах він в останню мить помітив потерпілого ОСОБА_4 , який в районі будинку №19 по вулиці 92-х Бригади в м. Харкові рухався по нерегульованому пішохідному переходу-зебрі. Уникнути наїзду на потерпілого йому не вдалось. Після чого він викликав швидку допомогу, потерпілого було госпіталізовано. Визнає, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення з його боку пункту 18.1 Правил дорожнього руху. Не заперечує, що наслідки в частині травмування потерпілого знаходяться в причинному зв`язку з його діями. Щиро кається у скоєному; матеріальну та моральну шкоду, спричинену потерпілому, відшкодував в повному обсязі в добровільному порядку. Мотивуючи тим, що він визнав вину у скоєному ним, відшкодував завдану шкоду та примирився з потерпілим, в момент пригоди перебував в тверезому стані, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, просить суворо не карати. При цьому, просив суд не досліджувати інші докази у кримінальному провадженні, обмежившись його поясненнями та розглянути справу відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України.
Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини у фактично скоєному, його вина підтверджується поясненнями потерпілого.
Допитаний в судовому засіданні в якості потерпілого ОСОБА_4 пояснив, що 29.11.2017 року 04.12.2024 вранці приблизно о 06 годині 20 хвилин в районі будинку №19 по вулиці 92-х Бригади в м. Харкові він переходив проїзджу частину по нерегульованому пішохідному переходу-зебрі та внаслідок наїзду на нього автомобіля «ВАЗ-211340» йому було спричинено тяжкі тілесні ушкодження. У зв`язку з повним відшкодуванням обвинуваченим матеріальної та моральної шкоди, жодних претензій він до ОСОБА_5 не має, прийняв його вибачення, вони примирились; погіршення стану здоров`я станом на момент розгляду справи в суді не відмічає. Просить призначити обвинуваченому ОСОБА_5 максимально м`яке покарання, не позбавляючи волі та права керувати автомобілем. Не заперечував проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, зазначивши, що положення та наслідки судового розгляду у вказаному порядку розуміє.
Оцінюючи зазначені показання обвинуваченого та потерпілого з точки зору їх належності та допустимості, суд вважає, що вказаним критеріям вони відповідають, при тому, що в цілому вони є логічними, послідовними та такими, які взаємоузгоджуються між собою, тому суд вважає ці показання достовірними.
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою провину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) за ч.2 ст.286 КК України, кається у скоєному, правильно розуміє зміст обставин кримінального правопорушення, у суду відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, тому, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку учасників судового розгляду, які також не оспорюють фактичні обставини справи та правильно розуміють зміст цих обставин, не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються та розглядає справу у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України.
Аналізуючи обставини, що визнаються учасниками судового провадження, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 в обсязі пред`явленого обвинувачення, є доведеною.
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч.2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_4 тяжкі тілесні ушкодження.
Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_5 встановлено, що він раніше не судимий та до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, страждає на низку хронічних захворювань. Обвинувачений раніше ДТП не скоював, за порушення Правил дорожнього руху до відповідальності не притягувався. На утриманні обвинуваченого знаходяться мати пенсійного віку - ОСОБА_9 , 1949 року народження, та рідний дядько - ОСОБА_10 , який є особою з інвалідністю (інвалід дитинства). 
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття у вчиненому, яке полягає у повному визнанні своєї вини обвинуваченим, осуду своїх дій, наявності відчуття жалю за скоєне, розуміння наслідків своїх дій та добровільне відшкодування завданої шкоди.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 відповідно до ч. 1 ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Вирішуючи питання про призначення основного покарання обвинуваченому ОСОБА_5 за скоєне, суд враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке згідно зі ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини його вчинення, вищенаведені дані про особу обвинуваченого, добровільне відшкодування завданої потерпілій стороні шкоди, форму вини, відсутність попередніх судимостей, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність таких, що його обтяжують.
На підставі викладеного, враховуючи вимоги ст. 65 КК України, суд вважає за необхідне обрати обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті обвинувачення, оскільки саме такий вид покарання, на думку суду, зможе виправити обвинуваченого та попередити вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме принципу індивідуалізації та співмірності.
При цьому, приймаючи до уваги вищевказані дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , наявність обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що його обтяжують, а також враховуючи думку прокурора, який в судових дебатах просив застосувати до обвинуваченого положення ст.75 КК України, та думку потерпілого, який просив застосувати максимально м`яке покарання, посилаючись на те, що не має жодних претензій до обвинуваченого, суд вважає можливим виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим суд вважає за можливе застосувати ст.75 КК України, звільнивши ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк та поклавши обов`язки, передбачені ст.76 КК України. Саме таке покарання на думку суду відповідатиме принципу індивідуалізації та співмірності.
Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, слід зазначити, що санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду. Відповідна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 08.02.2018 у справі №361/2704/16-к, провадження №51-358км18.
Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 18 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за ст.286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння №3430 КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» від 07.12.2024 у ОСОБА_5 алкогольних та наркотичних ознак сп`яніння не виявлено.
В судовому засіданні обвинувачений просив не позбавляти його права керувати транспортними засобами, пояснив що у нього є життєва необхідність користуватися автомобілем, обумовлена тим, що проживає він в безпосередній близькості до зони активних бойових дій. На його утриманні знаходяться мати пенсійного віку - ОСОБА_9 , 1949 року народження, та рідний дядько - ОСОБА_10 , який є особою з інвалідністю (інвалід дитинства). Крім того він особисто страждає на низку хронічних захворювань. Зазначив, що він є водієм з досвідом керування автомобілем з 1992 року; за зазначений період до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не притягувався.
Потерпілий ОСОБА_4 у судовому засіданні просив не позбавляти обвинуваченого ОСОБА_5 права керувати транспортними засобами.
На підставі наведених даних, суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.
Цивільний позов не заявлений.
Судові витрати за проведення судових експертиз підлягають стягненню з обвинуваченого.
Питання щодо скасування арешту майна суд вирішує відповідно до вимог ч.4 ст. 174 КПК України.
Крім того, відповідно до Постанови КМУ «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» від 19 листопада 2012 р. № 1104, затверджено Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, п.20 якого визначено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. А п.32 даного Порядку передбачено, що фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ або підрозділ дізнання, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання. Тобто, транспортний засіб як речовий доказ, підлягає поверненню власнику безоплатно.
Питання речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст.373-374 КПК України, суд –
УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.
Відповідно до п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:
-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;
-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати на проведення експертиз у розмірі 13 689 (тринадцять тисяч шістсот вісімдесят дев`ять) грн 40 коп.
Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року на автомобіль «ВАЗ 211340», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
Після набрання вироком законної сили речовий доказ :
-транспортний засіб «ВАЗ 211340», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вилучений 04.12.2024, який знаходиться на зберіганні на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: місто Харків, вул. Григорія Сковороди, 107 - повернути безоплатно власнику - ОСОБА_5 . 
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 349 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з часу отримання копії вироку.
Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя         ОСОБА_1