ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/11121/25 Справа № 185/6636/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року 
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Павлоградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), орган піки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту батьківства померлої особи,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту батьківства, в якій просила встановити факт батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо її дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.10.2025 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу від 02.10.2025 року, як таку, що постановлена із порушенням норм процесуального права та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Звертає увагу, що ОСОБА_1 з зими 2005 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_6 в орендованій квартирі. Вони вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. Заявник, не перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6 , народила від нього дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали шлюб, де ОСОБА_6 взяв прізвище дружини « ОСОБА_7 », а в 2018 році шлюб було розірвано.
З весни 2019 року заявник та ОСОБА_4 стали проживати разом. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Однак, заявник зазначає, що у неї відсутні докази родинних відносин між померлим спадкоємцем та ОСОБА_5 .. Крім сина заявника, ОСОБА_4 має ще двох дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які також є спадкоємцями після померлого. 
Також зазначала, що звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства померлої особи з метою реалізації права на спадщину не підтверджує наявність спору про право. Крім того, що в судовому засіданні не було встановлено щоб хтось заперечував родинні відносини між дитиною заявника та ОСОБА_4 , а також наявності спору про право власності.
Про час та дату розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку повістки до електронного кабінету Павлоградського відділу ДРАЦС та органу опіки та піклування Павлоградської міської ради, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення у вигляді повістки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також конверт із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення судової повістки ОСОБА_3 «адресат відсутній».
Крім того матеріали справи містять заяви Павлоградського відділу ДРАЦС та ОСОБА_1 про розгляд справи без їх участі.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що заявниця звернулася з заявою, де зазначила,що не перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6 , народила від нього дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дитина записана відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. В подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали шлюб, де ОСОБА_6 , взяв прізвище дружини « ОСОБА_7 ». У 2018 році шлюб було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після його смерті заявниця, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 звернулася до нотаріальної контори з метою отримання спадщини. Однак нотаріусом їй було відмовлено, оскільки відсутні докази родинних відносин між померлим спадкоємцем та ОСОБА_5 . Крім її сина, ОСОБА_4 має ще двох дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 які також є спадкоємцями після померлого ОСОБА_4 .
Залишаючи заяву ОСОБА_5 про встановлення факту без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що така вимога містить спір про право у зв`язку із наявністю інших спадкоємців.
Із такими висновками суду можливо погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних цивільних прав фізичних осіб. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. 
Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з існуванням потреби вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення таких юридичних фактів.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Частиною четвертою статті 315 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.
Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положення цієї статті ґрунтуються на положеннях Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з подальшим вирішенням спору про цивільне право.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із подальшим вирішенням спору про право.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Звернувшись до суду із заявою про встановлення факту батьківства померлого, ОСОБА_1 зазначала, що встановлення цього факту необхідно для отримання її сином спадщини після смерті ОСОБА_4 , при цьому померлий має ще двох дітей – ОСОБА_2 . ТА ОСОБА_3 , які зазначені в заяві як заінтересовані особи.
Враховуючи те, що встановлення факту батьківства померлого ОСОБА_8 необхідно заявниці для отримання її сином спадщини після смерті останнього, а в нього є два сини, які також є спадкоємцями після смерті батька, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для розгляду вказаної заяви в рамках окремого провадження. А отже з огляду на те, що судом першої інстанції було відкрито провадження у справі у порядку ч.4 ст. 315 ЦПК України були підстави для залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду.
Таким чином, враховуючи те, що ключовою ознакою окремого провадження є безспірність, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви без розгляду, оскільки встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право, а саме прийняття спадщини. При цьому слід звернути увагу, що залишення заяви про встановлення факту батьківства померлого не позбавляє ОСОБА_1 гарантованого Конституцією України права на доступ до правосуддя, оскільки вона в змозі захистити свої права в рамках позовного провадження. 
Інші доводи апеляційної скарги стосуються питань, які підлягають вирішенню під час розгляду по суті вимог заяви про встановлення факту.
Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не свідчать про помилковість ухвали та постановлення її з порушенням норм процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2025 року.

Судді: