ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року 
м. Київ
справа № 826/17518/15
адміністративне провадження № К/990/3756/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Тацій Л.В.,
суддів: Коваленко Н.В.,  Стеценка С.Г., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу № 826/17518/15
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК», треті особи: Публічне акціонерне товариство «ІМЕКСБАНК», Державна казначейська служба України, про зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2024 (головуючий суддя Парінов А. Б., судді Беспалов О. О., Ключкович В.Ю.),
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) та ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , позивачка) звернулись до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі також Фонд), Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» (далі - Уповноважена особа Фонду), у якому просили:
- зобов`язати відповідачів включити ОСОБА_2 в перелік вкладників та виплатити розрахункові суми відшкодування коштів за договорами банківських вкладів (депозитів) від 13.08.2014 № 496-14/4 та від 08.09.2014 № 540-14/4 згідно Закону України «Про систему гарантування вкладів»;
- зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодувати ОСОБА_2 майнову шкоду, заподіяну незаконними рішеннями та діями Уповноваженої особи Фонду, в сумі 847,40 грн;
- зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодувати ОСОБА_2 моральну шкоду, заподіяну незаконними рішеннями та діями Уповноваженої особи Фонду, в сумі 3 000,00 грн;
- зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну незаконними рішеннями та діями Уповноваженої особи Фонду, в сумі 3 000,00 грн.
Позивачі вважали, що Уповноважена особа Фонду протиправно не включила ОСОБА_2 , якій ОСОБА_1 передав право вимоги за укладеними ним договорами банківського вкладу, до списку вкладників на виплату гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 06.04.2016 позов задовольнив частково. Зобов`язав Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Гаджиєва Сергія Олександровича включити інформацію про ОСОБА_2 до переліку вкладників Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не включалася Уповноваженою особою Фонду до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ "ІМЕКСБАНК" за рахунок Фонду, однак законодавчих підстав для невключення позивачки до переліку вкладників Уповноваженою особою Фонду не наведено; тому така бездіяльність Уповноваженої особи Фонду, на переконання суду першої інстанції, суперечить приписам Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та є протиправною.
Суд відхилив довід Уповноваженої особи Фонду про неможливість відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, оскільки Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не забороняє відступлення права вимоги за зобов`язаннями банку до введення тимчасової адміністрації банку, а згідно з положеннями статей 512, 514 Цивільного кодексу України передбачено можливість заміни кредитора у зобов`язанні та перехід до нового кредитора прав первісного кредитора у зобов`язанні.
Визнав суд необґрунтованими й доводи Уповноваженої особи Фонду про нікчемність договору про відступлення права вимоги, мотивуючи це наступним.
Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду наділена повноваженнями щодо перевірки правочинів на предмет їх нікчемності та має право визначати, що правочини неплатоспроможного банку є нікчемними за наявності відповідних підстав.
Разом з тим, визнання нікчемними договорів про відступлення права вимоги, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відбулося вже під час ліквідації банку, а не протягом дії тимчасової адміністрації.
Уповноваженою особою Фонду не наведено, а судом не встановлено підстав для визнання нікчемними договорів про відступлення права вимоги, укладених між позивачами; відповідачем також не надано доказів, які б свідчили, що зазначений правочин є таким, що порушує публічний порядок чи спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.
Крім того, в силу положень частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України питання недійсності правочину у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам вирішується виключно судом.
Суд зауважив, що відповідного судового рішення про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги від 20.01.2015 та від 21.01.2015 матеріали справи не містять, а про існування таких судових рішень ні суду, ні сторонам не відомо.
Як підсумок, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про зобов`язання Уповноваженої особи Фонду включити ОСОБА_2 до переліку вкладників. 
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 30.12.2024 скасував постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.04.2016 та ухвалив нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що однією з умов виникнення у фізичної особи права на отримання відшкодування коштів за рахунок Фонду є наявність на дату прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних відкритого банківського рахунку (вкладу) відповідно до договору, укладеного між банком та фізичною особою.
На підставі аналізу норм статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України, врахувавши висновки Верховного Суду в постановах від 20.11.2018 року у справі № 815/2490/15, від 10.04.2019 року у справі № 826/2471/16, від 23.04.2019 року у справі № 826/12815/15, від 05.03.2019 року у справі № 826/19563/15, від 20.03.2019 року у справі № 826/21126/15, від 09.01.2020 року у справі № 813/4448/15, від 01.03.2021 року у справі № 819/359/16, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вкладні (депозитні) рахунки відкриваються на конкретну особу за умови надання відповідних документів. При цьому, вкладником вважається саме та особа, яка має відкритий на своє ім`я рахунок у банку.
При цьому апеляційний суд встановив, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 має відкритий на її ім`я банківський рахунок у ПАТ «Імексбанк».
Суд апеляційної інстанції, з урахуванням неодноразово висловленої Верховним Судом позиції, виснував, що укладені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договори про відступлення права вимоги від 20.01.2015 та від 21.01.2015 не є підставою для автоматичного віднесення ОСОБА_2 до вкладників ПАТ «Імексбанк», оскільки цьому має передувати процедура укладення договору банківського вкладу з подальшим переведенням на відкритий рахунок грошових коштів згідно вказаного договору.
За своєю правовою природою договір про відступлення права вимоги є лише підставою для заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою. Проте, укладення такого договору не замінює основного правочину, з якого виникли відносини сторін, у цьому випадку - договору банківського вкладу.
Відтак, на підставі договору про відступлення права вимоги ОСОБА_2 не набуває статусу вкладника у розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пов`язаного з цим статусом права на отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який не був учасником зобов`язання, в межах якого відбулось відступлення права вимоги.
Таким чином, маючи документально підтверджені грошові вимоги до банку (боржника) щодо її грошових зобов`язань, ОСОБА_2 стає кредитором цього банку.
Водночас кредиторські вимоги особи, які ґрунтуються на договорі про відступлення права вимоги, не можуть бути задоволені за рахунок коштів Фонду, які мають інше призначення і спрямування (відшкодування вкладникам коштів за їхніми вкладами).
При цьому, статусу вкладника фізична особа набуває лише у випадку укладення договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку, а також, якщо такі договори укладено на її користь. Набуття статусу вкладника у зв`язку з відступленням права вимоги за вкладом, заміни кредитора у зобов`язанні, що випливає із договору вкладу (рахунку, депозиту), чи придбання частини вкладу за договором купівлі-продажу, нормативними актами, що регулюють спірні правовідносини, не передбачено.
Як підсумок, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не набула статусу вкладника банку, який має право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів Фонду, оскільки обставини, з якими Закон пов`язує виникнення права на відшкодування суми коштів за вкладом разом з нарахованими на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних відсотками, не існували, а саме на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних ні особисто ОСОБА_2 , ні будь-ким на її користь не укладався договір банківського вкладу.
Крім того суд врахував ту обставину, що ОСОБА_1 було включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду по іншим вкладам. Таким чином, у зв`язку з цим виникла необхідність відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу ОСОБА_2 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2024, у якій просить скасувати вказане судове рішення, а справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, позивач вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права внаслідок відмови в задоволенні клопотання про заміну позивачки ОСОБА_2 її правонаступником ОСОБА_3 , якій позивачка передала право вимоги за договорами вкладу від 08.09.2014 № 540-14/14 та від 13.08.2014 № 496-14/14.
Одночасно позивач просить замінити ОСОБА_2 її правонаступником ОСОБА_3 . 
Також позивач стверджує про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та про наявність підстав для відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.07.2019 року у справі № 819/3047/15, від 08.08.2019 року у справі № 826/19560/15, від 18.09.2019 року у справі № 819/3041/15, від 09.10.2019 року у справі № 817/9/16, від 21.11.2019 року у справі № 813/5385/15, та врахованих апеляційним судом, згідно з якими на підставі договору про відступлення права вимоги особа не набуває статусу вкладника у розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пов`язаного з цим статусом права на отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Доводить, що на час виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачалося заборони на відступлення права вимоги вкладником за договором банківського вкладу (депозиту). 
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2025 вказану справу передано на розгляд колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Тацій Л. В. - головуючий суддя, судді: Стрелець Т. Г., Стеценко С. Г.
Верховний Суд ухвалою від 13.02.2025 залишив касаційну скаргу без руху, а ухвалою від 13.03.2025 відкрив касаційне провадження у справі на підставі пунктів 2, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) та витребував матеріали справи з Київського окружного адміністративного суду.
30.10.2025 Верховний Суд направив до Київського окружного адміністративного суду лист № 826/17518/15/38378/25 з повторною вимогою в найкоротші строки направити матеріали справи.
07.11.2025 матеріали адміністративної справи № 826/17518/15 надійшли до Верховного Суду.
У зв`язку з обранням судді - члена колегії Стрелець Т. Г. до Великої Палати Верховного Суду призначено повторний автоматизований розподіл справи та протоколом від 08.12.2025 визначено склад суду для розгляду касаційної скарги: головуючий - суддя Тацій Л. В., судді: Коваленко Н. В., Стеценко С. Г.
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2024.
Інші учасники справи не реалізували право подати відзив на касаційну скаргу.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій установлено, що головою Правління ПАТ "ІМЕКСБАНК" 20.01.2014 затверджено публічний договір банківського вкладу (депозиту) № 1, відповідно до пункту 1 якого банк оголошує пропозицію фізичним особам укласти договір банківського вкладу (депозиту) на умовах приєднання.
13.08.2014 між ОСОБА_1 (вкладник) та ПАТ "ІМЕКСБАНК" (банк) укладено договір № 496-14/14 про приєднання до публічного договору банківського вкладу (депозиту) № 1 від 20.01.2014, вклад "Постійний клієнт", за умовами якого вкладник розміщує у банку строковий вклад на умовах у розмірі 10 000,00 грн строком до 13.02.2015.
Згідно з випискою по рахунку від 13.08.2014 на вкладний рахунок позивача № НОМЕР_1 внесено суму у розмірі 10 000,00 грн.
08.09.2014 між ОСОБА_1 (вкладник) та ПАТ "ІМЕКСБАНК" (банк) укладено договір № 540-14/14 про приєднання до публічного договору банківського вкладу (депозиту) № 1 від 20.01.2014, вклад "Постійний клієнт", за умовами якого вкладник розміщує у банку строковий вклад на умовах у розмірі 4 950,00 доларів США, строком до 11.03.2025.
Згідно з випискою по рахунку від 08.09.2014 на вкладний рахунок позивача № НОМЕР_2 внесено суму у розмірі 4 950,00 доларів США, еквівалент 63 469,89 грн. Після поповнення депозитного рахунку остаточне сальдо складає 7 376,55 доларів США, еквівалент 160 334,55 грн.
Відповідно до договорів про відступлення права вимоги від 20.01.2015 та від 21.01.2015, укладеного між ОСОБА_1 (первісний кредитор) та ОСОБА_2 (новий кредитор), первісний кредитор передає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги до ПАТ "ІМЕКСБАНК", що належить первісному кредитору, стає кредитором за договорами від 13.08.2014 № 496-14/14 про приєднання до публічного договору банківського вкладу (депозиту) № 1 від 20.01.2014, вклад «Постійний клієнт», та від 08.09.2014 № 540-14/14 про приєднання до публічного договору банківського вкладу (депозиту) № 1 від 20.01.2014, вклад «Постійний клієнт».
За цим договором новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за основним договором щодо повернення вкладу у розмірі 6 954,75 доларів США та за основним договором 2 щодо повернення частини вкладу у розмірі 7 376,55 доларів США та 10 000,00 грн у відповідності до умов основних договорів.
ОСОБА_1 надіслав 03.05.2015 на адресу ПАТ «ІМЕКСБАНК» повідомлення про відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу ОСОБА_2 разом із копіями відповідних договорів і копіями паспорта та довідками про присвоєння ідентифікаційного номера.
Разом з тим, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 21.05.2015 № 330 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.05.2015 № 105 «Про початок процедури ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ІМЕКСБАНК» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ІМЕКСБАНК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4 строком на 1 рік з 27.05.2015 до 26.05.2016 включно.
На офіційному сайті Фонду за посиланням http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/96-imexbank/1576-fond-harantuvannia-vkladiv-fizychnykh-osib-rozpochynaie-vyplaty-koshtiv-vkladnykam-at-imeksbank опубліковано оголошення про те, що з 04.06.2015 Фонд розпочинає виплати коштів вкладникам банку.
Дізнавшись про свою відсутність в переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, ОСОБА_2 звернулася до Уповноваженої особи Фонду з проханням повернути кошти за вкладами у банку, право на які вона набула внаслідок відступлення права вимоги ОСОБА_1 .
За результатами розгляду звернення Уповноважена особа Фонду ОСОБА_4 у листі від 12.06.2015 № 2310 повідомила про виплату коштів за договорами банківського вкладу за списками вкладників, які формує Уповноважена особа Фонду.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.10.2015 № 189 змінено уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ "ІМЕКСБАНК", та делеговано всі повноваження ліквідатора Гаджиєву С. О. з 20.10.2015.
Позивачі вважають протиправною бездіяльність відповідачів щодо не включення ОСОБА_2 в перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, оскільки вона суперечить вимогам Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та порушує право на отримання гарантованої суми відшкодування за вкладом, та зазначають про необхідність повернення суми коштів за договорами вкладу.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частин першої, другої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд перевірив наведені у касаційній скарзі доводи позивача, заперечення Фонду щодо вимог касаційної скарги, правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Закон № 4452-VI).
Пунктами 3 та 4 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI визначено, що вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти;
вкладник - це фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.
Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.
Згідно з положеннями статті 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.
Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.
Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах "Урядовий кур`єр", "Голос України" та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що держава гарантує фізичним особам, які на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, мали у такому банку вклад, відшкодування суми коштів, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка не може бути меншою 200000 грн. Фактична виплата гарантованої суми відшкодування здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до затверджених виконавчою дирекцією Фонду реєстрів вкладників, сформованих на підставі переліку вкладників з визначенням суми відшкодування для кожного з них, що складаються уповноваженою особою Фонду.
Суд касаційної інстанції зауважує, що підставою для поширення на особу гарантій, передбачених Законом № 4452-VI щодо відшкодування вкладу, є наявність у такої особи залишку коштів на банківському рахунку, що відкритий на її ім`я, тобто наявність вкладу та статусу вкладника у особи.
Відповідно до частини третьої статті 1058 Цивільного кодексу України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Так, у статті 512 Цивільного кодексу України визначені підстави заміни кредитора в зобов`язанні, відповідно до пункту 1 частини першої якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора в зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 513, стаття 514 Цивільного кодексу України).
За своєю правовою природою договір про відступлення права вимоги є лише підставою для заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою. Проте, укладення такого договору не замінює основного правочину, з якого виникли відносини сторін, у цьому випадку - договору банківського вкладу між ПАТ "ІМЕКСБАНК" та ОСОБА_1 . Відтак, на підставі договорів про відступлення права вимоги позивачка не набуває статусу вкладника в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пов`язаного з цим статусом права на отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка не була учасником зобов`язання, в межах якого відбулось відступлення права вимоги.
Так, маючи документально підтверджені грошові вимоги до банку (боржника) щодо його грошових зобов`язань позивачка стає кредитором цього банку. Водночас кредиторські вимоги позивачки, які ґрунтуються на договорі про відступлення права вимоги, не можуть бути задоволені за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які мають інше призначення і спрямування (відшкодування вкладникам коштів за їхніми вкладами).
При цьому, статусу вкладника фізична особа набуває лише у випадку укладення договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку, а також, якщо такі договори укладено на її користь. Набуття статусу вкладника у зв`язку з відступленням права вимоги за вкладом, заміни кредитора у зобов`язанні, що випливає із договору вкладу (рахунку, депозиту), чи придбання частини вкладу за договором купівлі-продажу, нормативними актами, що регулюють спірні правовідносини, не передбачено.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 не набула статусу вкладника банку, який має право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки обставини, з якими Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» пов`язує виникнення права на відшкодування суми коштів за вкладом разом з нарахованими на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних відсотками, не існували, а саме на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних, ні особисто позивачкою, ні будь-ким на її користь не укладався договір банківського вкладу.
Разом з тим, позивачка внаслідок укладення договорів відступлення права вимоги набула статусу кредитора ПАТ ПАТ "ІМЕКСБАНК" та не позбавлена права заявити свої вимоги до банку саме як кредитор відповідно до положень статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Зазначена правова позиція узгоджується з висновком викладеним Верховним Судом у постановах від 17.07.2019 у справі № 819/3047/15, від 08.08.2019 у справі № 826/19560/15, від 18.09.2019 у справі № 819/3041/15, від 09.10.2019 у справі № 817/9/16, від 21.11.2019 у справі № 813/5385/15.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить відступити від висновку щодо застосування норм прав у вказаних вище постановах Верховного Суду, мотивуючи це відсутністю законодавчих обмежень для виплати коштів новому кредитору (вкладнику) ОСОБА_2 (а також її правонаступнику - ОСОБА_3 ) за договорами банківських вкладів (депозитів), укладених ОСОБА_1 .
Позивач покликається на положення Інструкції про порядок відкриття, використання та закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; втратила чинність 01.08.2022 на підставі Постанови Національного банку від 13.06.2022 № 118), а саме:
пункт 2.3 розділу 2 «Ідентифікація клієнтів» - банк з метою ідентифікації резидентів має встановити для фізичної особи - прізвище, ім`я та по батькові, дату народження, серію і номер паспорта (або іншого документа, що посвідчує особу), дату видачі та орган, що його видав; відомості про місце проживання або місце перебування фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта, у якому контролюючими органами зроблено відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта;
пункт 6.1 розділу 6 «Порядок відкриття поточних рахунків фізичним особам для власних потреб» - якщо фізична особа не має в цьому банку рахунків, то відкриття поточного рахунку здійснюється в такому порядку:
фізична особа пред`являє уповноваженому працівнику банку паспорт або інший документ, що посвідчує особу. Фізичні особи-резиденти додатково мають пред`явити документ, виданий контролюючим органом, що засвідчує їх реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків;
уповноважений працівник банку ідентифікує фізичну особу, яка відкриває рахунок, та підтверджує здійснення ідентифікації копіюванням вищезазначених документів у порядку, установленому главою 2 цієї Інструкції;
фізична особа заповнює заяву про відкриття поточного рахунку (додаток 5) та картку із зразками підписів (додаток 4). Зразки підписів засвідчуються підписом уповноваженого працівника банку;
між фізичною особою і банком укладається договір банківського рахунку.
При цьому зазначає, що до банку додатками 3 та 4 Договорів № 1 та № 2 про відступлення права вимоги є копії паспортів та ідентифікаційних номерів первісного кредитора - ОСОБА_1 та нового кредитора - ОСОБА_2 . Вказані документи, на переконання позивача, є достатніми для ідентифікації клієнта та подані (надіслані) позивачами з вказаними договорами про відступлення в банк. Подальші дії пов`язані з відкриттям рахунка на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) при такій необхідності виконуються в приміщенні банку, куди нового вкладника могли запросити листом або поштовим повідомленням.
Такі твердження, однак, не можуть бути підставою для відступу від сталої та послідовної практики Верховного Суду в подібних правовідносинах. Наявність в розпорядженні банку документів особи, на користь якої вкладник банку переуступив право вимоги за договором банківського вкладу (депозиту), не зумовлює в цього банку обов`язку до вчинення дій для укладення депозитного договору з новим кредитором, так само як і обов`язку спонукання такої особи до вчинення будь-яких дій. Крім того наявність згаданих вище документів у банку не надає автоматично новому кредитору статусу вкладника.
Це ж стосується й інших доводів позивача, які ґрунтуються на твердженні про наявність можливості ідентифікувати особу нового кредитора ОСОБА_2 за наявними в банку документами, оскільки така можливість, як уже було зазначено, не надає автоматично статусу вкладника за договором банківського вкладу (депозиту).
Колегія суддів наголошує на тому, що відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, суд може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від її висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм. Отже, має існувати необхідність відступу і така необхідність має виникати з певних визначених об`єктивних причин, такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані, також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.
Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційного Суду України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо.
У справі "Коссі проти Сполученого Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоч він формально не зв`язаний своїми попередніми рішеннями, відступ від них може бути, наприклад, виправданий з метою забезпечення того, що тлумачення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відображає соціальні зміни та відповідає умовам сьогодення.
У справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" Європейський суд з прав людини також наголосив, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
Отже, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими чи застосований у цих рішеннях підхід має очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання, враховуючи зміни, що відбулися в суспільних відносинах, у законодавстві, практиці Європейського суду з прав людини.
Доводи ж скаржника фактично зводяться до незгоди з постановою суду апеляційної інстанції та необхідності іншого тлумачення норм Закону № 4452-VI. У касаційній скарзі позивач не навів жодних аргументованих виняткових випадків для відступу від правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду постановах від 17.07.2019 у справі № 819/3047/15, від 08.08.2019 у справі № 826/19560/15, від 18.09.2019 у справі № 819/3041/15, від 09.10.2019 у справі № 817/9/16, від 21.11.2019 у справі № 813/5385/15.
Більше того, відступ від попередніх правових позицій Верхового Суду за відсутності обґрунтованих виняткових підстав для цього фактично порушуватиме принцип правової визначеності.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що укладені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договори про відступлення права вимоги від 20.01.2015 та від 21.01.2015 не є підставою для автоматичного віднесення ОСОБА_2 до вкладників ПАТ «Імексбанк», оскільки цьому має передувати процедура укладення договору банківського вкладу з подальшим переведенням на відкритий рахунок грошових коштів згідно вказаного договору.
Щодо доводів касаційної скарги про протиправну відмову суду апеляційної інстанції в задоволенні клопотання про заміну позивачки ОСОБА_2 її правонаступником ОСОБА_3 колегія суддів зазначає таке. 
30.12.2024 ОСОБА_1 (як представник ОСОБА_3 ) під час судового засідання в суді апеляційної інстанції заявив клопотання про заміну позивачки її правонаступником з огляду на те, що 16.04.2019 між ОСОБА_2 (новий кредитор) та ОСОБА_3 (наступний кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги та набуття вигоди. Згідно з цим договором ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 право вимоги до ПАТ "ІМЕКСБАНК" (боржник) з повернення коштів, що належить первісному кредитору, ОСОБА_1 , за депозитними договорами від 13.08.2014 № 496-14/14 та від 08.09.2014 №540-14/14. 
Шостий апеляційний адміністративний суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні вказаного клопотання, однак, мотивів відмови не навів ні під час судового засідання, ні у постанові від 30.12.2024.
Відповідно до статті 52 КАС у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи, у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.
Процесуальне правонаступництво виникає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального і процесуального права, фактично, процесуальне правонаступництво слідує за матеріальним.
Для вирішення питання можливості правонаступництва необхідним є встановлення фактичних обставин заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником відповідно до норм матеріального права.
Особа, звертаючись до суду із заявою про заміну сторони на його правонаступника, у зв`язку з переходом до останнього права вимоги відповідно до договору про відступлення права вимоги повинна довести належними та допустимими доказами, за яким саме правочином до неї перейшли права вимоги відносно боржника і який обсяг цих прав.
Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина 1 статті 513 Цивільного кодексу України).
Статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (стаття 516 Цивільного кодексу України).
Отже, згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.
Разом з клопотанням про заміну позивача у справі представник ОСОБА_3 надав суду договір про відступлення права вимоги та набуття вигоди від 16.04.2019, положення якого підтверджують заявлені підставі правонаступництва. 
За таких обставин Суд визнає помилковою відмову суду апеляційної інстанції замінити позивачку ОСОБА_2 її правонаступником ОСОБА_3 та вважає за необхідне задовольнити відповідне клопотання, заявлене у касаційній скарзі.
Водночас відповідно до частини другої статті 351 КАС порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
З огляду на вищезазначені висновки Суду про правильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та результат судового розгляду, колегія суддів констатує, що допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права не призвело та не могло призвести до неправильного вирішення спору по суті.
Позивач помилково посилається на пункт 4 частини третьої статті 353 КАС як на обов`язкову підставу для скасування судового рішення, позаяк відмова в здійсненні заміни сторони у справі (яка до того ж виправлена на стадії касаційного перегляду справи) не може вважатися не залученням особи до розгляду справи.
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, Верховний Суд вважає, що ключові аргументи касаційної скарги отримали достатню оцінку.
У зв`язку з викладеним Суд резюмує, що доводи касаційної скарги не спростовують мотивів, покладених судом апеляційної інстанції в основу оскаржуваного судових рішень, і не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального права, а фактично полягають у помилковому трактуванні норм матеріального права та незгоді з оцінкою, наданою судом повно і всебічно встановленим обставинам справи, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, скаржником не зазначено.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 52, 341, 345, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
Замінити позивачку - ОСОБА_2 на її правонаступника - ОСОБА_3 .
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2024 у справі № 826/17518/15 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді | Л.В. Тацій Н.В. Коваленко   С.Г. Стеценко