П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2025 року місто Київ 
справа №  757/6489/25-ц
провадження № 22-ц/824/9589/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Онопрієнко К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Слабоусом Євгенієм Анатолійовичем,

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року, постановлену у складі судді Новак Р.В., -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони АТ КБ «Приватбанк» здійснювати списання грошових коштів з банківських рахунків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ): номер НОМЕР_2 , IBAN НОМЕР_3 ; та номер НОМЕР_4 , IBAN НОМЕР_5 , відкритих в АТ КБ «Приватбанк» в якості погашення заборгованості за договором поруки № П2 від 25 травня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», до набрання чинності рішенням у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання поруки припиненою, визнання протиправними дій та стягнення безпідставно списаних коштів.
Заява обґрунтована тим, станом на дату звернення з даною заявою про забезпечення позову, АТ КБ «Приватбанк» самовільно списав з рахунків заявника 15577,23 грн, та, судячи з самостійно визначеного розміру надуманої заборгованості заявника перед банком, таке списання буде продовжуватись і надалі. На переконання заявника, дії АТ КБ «Приватбанк» є протиправними і такими, що порушують права заявника як споживача фінансових послуг, внаслідок яких банк отримав грошові кошти без достатньої правової підстави. Як наслідок, не забезпечення позову судом до винесення рішення по суті спору надасть можливість АТ КБ «Приватбанк» самостійно і надалі стягувати надуману заборгованість із заявника, обмежувати останню в користуванні власними грошовими коштами, що призведе до порушення прав заявника як позивача на ефективний та своєчасний судовий захист.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до його подання.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Слабоус Є.А. 19 березня 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та заяву задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що дійсно, 25 травня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк», (правонаступником прав та обов?язків якого виступає АТ КБ «Приватбанк») та ТОВ «Фора Плюс» було укладено договір LOF\11109 про надання овердрафтового кредиту, відповідно до умов якого банк надав ТОВ «Фора Плюс» кредитний ліміт у розмірі 300 000 грн. на термін до 24 травня 2012 року.
25 травня 2011 року, з метою забезпечення виконання ТОВ «Фора Плюс» взятих на себе обов?язків по договору № LOF\11\09 про надання овердрафтового кредиту, між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір поруки 29 серпня 2012 року у зв`язку з порушенням ТОВ «Фора Плюс» умов цього договору, банк звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 5 лютого 2013 року у справі № 2603/10114/12 позов задоволено та стягнуто борг солідарно.
Постановою головного державного виконавця Деснянського ВДВС від 4 лютого 2025 року про закінчення виконавчого провадження, виконавчий лист боржником ОСОБА_2 виконано в повному обсязі, відповідно і у ОСОБА_1 відсутня заборгованість перед банком.
У відповідь на адвокатський запит щодо зняття коштів з рахунку апелянта, банк повідомив про існування у заявника заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк», яка виникла за договором поруки № П2 від 25 травня 2011 року, який було укладено з метою забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором № LOF/11/09, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фора Плюс». Розмір заборгованості заявника складається з: простроченого тіла в розмірі 225 637,72 грн.; нарахованих відсотків в розмірі 334481,92 грн. та пені - 853 936,42 грн. Рахунок «НОМЕР_6» - рахунок, відкритий банком для погашення заборгованості по кредиту ТОВ «Фора Плюс». Разом з вказаною відповіддю, банк надіслав першу сторінку договору поруки № П2 від 25 травня 2011 року та акт до нього.
Вважає, що ОСОБА_1 не має перед банком жодної заборгованості, пов?язаної з невиконання ТОВ «Фора Плюс» своїх зобов?язань, а тому дії банку щодо самовільного списання в односторонньому порядку з банківських рахунків заявника власних грошових коштів остання вважає неправомірними.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Слабоус Є.А. підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити та оскаржувану ухвалу скасувати.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник банку - адвокат Рура Н.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, щовжиття заходів забезпечення позову є необхідним та виправданим для ефективного забезпечення захисту порушених прав в цій справі
Проте з такими висновками не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частина друга статті 149 ЦПК України).
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, ОСОБА_1 в обґрунтування такої заяви просила заборонити банку списувати кошти з її рахунку в якості погашення заборгованості за договором поруки № П2 від 25 травня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», до набрання чинності рішенням у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання поруки припиненою, визнання протиправними дій та стягнення безпідставно списаних коштів.
Як убачається з матеріалів справи та зазначено в апеляційній скарзі, стягуючи в односторонньому порядку кошти з рахунку ОСОБА_1 , банк послався на те, що у останньої є заборгованість, яка виникла у зв`язку з укладенням договору поруки № П2 від 25 травня 2011 року, з метою забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором № LOF/11/09 ,укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фора Плюс» (а.с. 19-22).
Отже, зобов`язання у ОСОБА_1 перед банком виникли на підставі договору поруки у зв`язку з укладенням кредитного договору, суб`єктами якого є дві юридичні особи - АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фора Плюс».
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію між різними видами судочинства. Основним критерієм визначення юрисдикції є характер спірних матеріальних правовідносин. Допоміжними критеріями залишаються предмет спору, суб`єктний склад правовідносин. Інколи юрисдикційність прямо визначена в законі.
Питання судової юрисдикції є ключовим для забезпечення доступу до правосуддя, що випливає, зокрема, з положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд, уповноважений розглядати спір, має бути «встановлений законом», і нагадав про позицію ЄСПЛ у справі Zand v. Austria, відповідно до якої архітектура судової системи держави має бути визначеною та зрозумілою.
Статею 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Звідси можна дійти висновку, що загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Іншими словами, законодавець запровадив такі правила розмежування юрисдикції судів: загальна (цивільна) юрисдикція є всеохоплюючою; якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (адміністративних чи господарських) судів, то вона підлягає розгляду загальним (цивільним) судом. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Натомість юрисдикцію адміністративних чи господарських судів у спрощеному вигляді можна визначити так: перші мають повноваження вирішувати публічно-правові спори, а другі - спори, що виникають при здійсненні господарської діяльності.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах вказувала критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Адже Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).
Згідно пункту першого частини першої статті 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.
Отже, з аналізу змісту заяви про забезпечення позову та доданих заявником документів, апеляційний суд дійшов висновку про те, що спір між банком та фізичною особою ОСОБА_1 виник з приводу договірних відносин між юридичними особами, а тому вирішуючи питання про задоволення заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, суд першої інстанції відповідно до вимог процесуального закону повинен встановити чи належить вирішення такого спору до підсудності загального суду чи ні.
Суд першої інстанції зазначених обставин не перевірив і дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, розглянувши заяву по суті.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, така підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Слабоусом Євгенієм Анатолійовичем, задовольнити частково.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 3 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді:   Л.Д. Поливач 

А.М. Стрижеус