Номер провадження: 22-ц/813/7255/25 
Справа № 947/29673/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Коновалової В.А., Карташова О.Ю.,
учасники справи: заявник – ОСОБА_1 , заінтересована особа – Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в Автономній республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 
на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року, постановлену Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Бескровного Я.В. в приміщенні того ж суду,
у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, вжитих ухвалою Гагарінського районного суду міста Севастополя від 10.07.2009 року по цивільній справі № 6-169/2009,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року, якою заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, вжитих ухвалою Гагарінського районного суду міста Севастополя від 10.07.2009 року по цивільній справі № 6-169/2009, повернуто заявнику без розгляду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 просив скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводами апеляційної скарги є те, що заявник виконав вимоги ч. 1, 2 ст. 183 ЦПК України в повній мірі, а суд, у свою чергу, розширено тлумачить ч. 4 ст. 183 ЦПК України і самостійно визначає додаткову підставу для повернення заяви без розгляду, у зв`язку з чим, скаржник вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною, а тому підлягає скасуванню.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
У відповідності до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п. 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст.7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду в апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 вказаної норми).
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року, отже, Гагарінський районний суд м. Севастополя, в провадженні якого перебувала на розгляді цивільна справа № 6-169/2009, знаходиться на тимчасово окупованій території.
З огляду на це, суд першої інстанції зазначив, що позбавлений можливості витребувати відповідні матеріали цивільної справи з Гагарінського районного суду м. Севастополя.
А також зауважив, що заява про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України підлягає розгляду в одному провадженні зі справою, в якій ухвалено судове рішення, а якщо справа не збереглась, заяву може бути розглянуто лише після відновлення судового провадження в порядку, визначеному розділом X ЦПК України.
Розділом Х Цивільного процесуального кодексу України, врегульовані питання про відновлення втраченого судового провадження, які також мають бути взяті до уваги заявником у вирішення заявленого ним клопотання.
Відповідно до ч. 1 ст. 489 ЦПК України втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.
Суд першої інстанції не вбачав достатніх підстав для порушення за ініціативою суду питання про відкриття провадження по відновленню судового провадження.
Тому, враховуючи, що провадження у справі не може бути витребуване судом, суд першої інстанції вважав, що заява ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, вжитих ухвалою Гагарінського районного суду міста Севастополя від 10.07.2009 року по цивільній справі № 6-169/2009, не містить достатніх доказів, необхідних для розгляду заяви по суті, а отже вона не відповідає вимогам ч. 1 ст. 183 ЦПК України, що тягне за собою повернення заявнику заяви в порядку ч. 4 ст. 183 ЦПК України без розгляду.
Переглядаючи вказану ухвалу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги таке.
Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення викладені у ст. 183 ЦПК України.
Так, будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити:
1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
2) найменування суду, до якого вона подається;
3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі;
4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника;
5) підстави заяви (клопотання, заперечення);
6) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення);
7) інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.
Вимога вказати в заяві по суті справи, скарзі, заяві, клопотанні або запереченні ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України стосується лише юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України. Іноземна юридична особа подає документ, що є доказом її правосуб`єктності за відповідним іноземним законом (сертифікат реєстрації, витяг з торгового реєстру тощо) (ч. 1 ст. 183 ЦПК України).
Письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.
До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження) (ч. 2 ст. 183 ЦПК України).
Учасник справи має право додати до письмової заяви, клопотання проект ухвали, постановити яку він просить суд (ч. 3 ст. 183 ЦПК України).
Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Суд повертає заяву (клопотання, заперечення) її заявнику без розгляду також у разі, якщо вона подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його (ч. 4 ст. 183 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду, ОСОБА_1 в особі свого представника Івасина О.Р. обґрунтовував її тим, що ухвалою Гагарінського районного суду м. Одеси від 10.07.2009 ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України внаслідок наявності невиконаних зобов`язань за кредитним договором перед ВАТ «Райффайзенбанк Аваль», однак, заявник вважає, що станом на дату звернення до суду із даною заявою таке обмеження є необґрунтованим, непропорційним та таким, що підлягає скасуванню (а.с. 1-2).
До зазначеної заяви заявником додано ордер на надання правничої (правової) допомоги (а.с. 3), квитанцію про сплату судового збору (а.с. 4), копію адвокатського запиту від 03.06.2025 до Державної прикордонної служби України щодо надання інформації про існуючі заборони на виїзд ОСОБА_1 за кордон, окрім тих обмежень, які пов`язані з введенням на території України воєнного стану (а.с. 5), копію паспорта та РНОКПП заявника (а.с. 8-10), відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19/47573-25Вих від 06.06.2025 про те, що станом на 12:05 06.06.2025 у Державній прикордонній службі України перебуває на виконанні ухвала Гагарінського районного суду міста Севастополя від 10.07.2009 у справі № 6-169/2009, якою суд за поданням ВДВС Гагарінського РУЮ в м. Севастополі тимчасово обмежив у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 до виконання вимог за зведеним виконавчим провадженням з примусового виконання судових наказів № 2н-68/09, № 2н-69/09, виданих 08.04.2009 Гагарінським районним судом м. Севастополя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованості у розмірі 510157,13 дол. США (а.с. 11), копію ухвали Гагарінського районного суду м. Одеси від 10.07.2009 справа № 6-169/2009 з Єдиного державного реєстру судових рішень (а.с. 12-12зв), а також квитанції про надіслання копії цієї заяви заінтересованій особі - Управлінню забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в Автономній республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с. 13-14).
З оглядку на зміст та форму заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції про її невідповідність вимогам ч. 1 ст. 183 ЦПК України.
Крім того, колегія суддів зазначає, що розпорядженням голови Верховного Суду від 05.07.2022 за № 36/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ (окрім кримінальних проваджень), а саме: територіальну підсудність справ Гагарінського районного суду м. Севастополя змінено та визначено територіальну підсудність справ Київському районному суду м. Одеси, а територіальну підсудність справ Апеляційного суду м. Севастополя змінено та визначено територіальну підсудність справ Одеському апеляційному суду.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованих територіях України», датою початку тимчасової окупації російською федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року.
Автономна республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року.
Отже, судове провадження по цивільній справі № 6-169/2009 Гагарінського районного суду міста Севастополя АРК є втраченим.
Відповідно до статей 488, 489 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом. Втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.
На підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити (частина перша статті 494 ЦПК України).
Тлумачення частини першої статті 494 ЦПК України дає підстави для висновку, що допускається відновлення втраченого провадження в частині, якщо провадження втрачене у відповідній частині. При цьому, не допускається відновлення втраченого провадження в частині, якщо воно втрачене повністю (див. ухвалу Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 111/2150/13-ц (провадження № 61-24083сво18)).
Згідно з частиною третьою статті 494 ЦПК України у разі недостатності зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження суд відмовляє у відновленні втраченого судового провадження і роз`яснює учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів.
Натомість, згідно спрямованих до апеляційного суду матеріалів, яі містять ухвалу Гагарінського районного суду м. Севастополя від 10 лютого 2009 року у справі № 6-169/2009, що сформована в Єдиному державному реєстрі судових рішень, не вбачається вирішення судом питання про відновлення та в якій саме частині, оскільки відповідні процесуальні рішення з цього приводу відсутні, натомість суд в оскаржуваній ухвалі помилково зазначив про відсутність достатніх підстав для порушення за ініціативою суду питання про відкриття провадження по відновленню втраченого судового провадження.
Вказане не узгоджується із наведеними приписами процесуального законодавства щодо відновлення втраченого судового провадження саме за ініціативою суду у разі необхідності вирішення будь-якого процесуального питання, що виникло під час виконання такого судового рішення.
Визначаючи право суду ініціювати відновлення втраченого судового провадження, законодавець відносить обґрунтування такої ініціативи на розсуд суду, і такою обставиною в даному випадку є саме необхідність вирішення питання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України заявника по втраченому судовому провадженню, для чого у останнього відсутній праоцесуальний обовязок подавати окрему заяву про відновлення такого втраченого судового провадження.
Вказаного суд не врахував та помилково зазначив про відсутність достатніх підстав для ініціювання судом відновлення втраченого провадження, тим самим позбавивши заявника права на розгляд його заяви про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду на межі України судовим рішенням, що ухвалене у втраченому судовому провадженні.
Посилання суду першої інстанції на те, що заявником мають бути взяті до уваги питання про відновлення втраченого судового провадження, які врегульовані розділом Х ЦПК України, при вирішенні заявленого клопотання про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду, фактично спонукають заявника для звернення до суду із відповідним клопотанням про відновлення втраченого судового провадження та ініціювання додаткового судового провадження, що, у свою чергу, не відповідає засадам ефективного судового розгляду.
Наявна в наданих до апеляційного суду матеріалах вказана знеособлена ухвала не свідчить про її відновлення у передбаченому процесуальним законом порядку, а свідчить лише про фізичний збір копій документів та судових рішень по справі, що не можна ототожнити з їх відновленням.
Допущені судом вказані порушення норм процесуального права є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, незалежно від доводів апеляційної скарги.
При цьому, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно частини другої статті 494 ЦПК України в ухвалі суду про відновлення втраченого провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження.
Наведене є підставою для виконання судом покладених на нього функцій щодо відновлення втраченого судового провадження, під час якого, зокрема, слід взяти до уваги як наведені норми, так і окремі аспекти їх правозастосування, зроблені в Узагальненні Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.01.2017 практики розгляду судами деяких питань, пов`язаних із відновленням втраченого судового провадження, у тому числі на тимчасово окупованій території і в зоні АТО, а саме:
- щодо дотримання процесуального порядку вирішення судом питання про відновлення втраченого судового провадження з викликом заінтересованих осіб шляхом їх належного повідомлення, а також того, що особливістю судового розгляду у справах про відновлення втраченого судового провадження, виходячи зі змісту норм розділу ІХ ЦПК (в редакції закону станом на час узагальнення), полягає у відтворенні раніше існуючих матеріалів судового провадження. Так, в ухвалі від 16 січня 2013 року в справі N 6-21069св12 ВССУ, зокрема, зазначив, що за результатами розгляду заяви про відновлення втраченого провадження суд не збирає нові матеріали справи, а відновлює документи, які були наявні у справі (у тому числі і процесуальні);
- що предметом доказування у справах про відновлення втраченого судового провадження, як випливає зі змісту частини першої статті 405 ЦПК, є: 1) факт втрати судового провадження; 2) факт того, що судовий розгляд у втраченому провадженні було завершено (ухвалено рішення по суті справи або постановлено ухвалу про закриття провадження); 3) зміст втрачених документів матеріалів справи. Водночас слід враховувати, що за змістом частини другої згаданої статті заявник подає до суду документи, що збереглися у нього або у справі. За відсутності у заявника документів та інших доказів на підтвердження зазначених фактів, суд має сприяти заявнику в їх отриманні. Такий висновок узгоджується з роз`ясненнями, викладеними у п. 38 ППВСУ N 2, відповідно до яких у разі, якщо необхідні відомості або документи є в інших осіб, які заявник не може отримати, суд за його клопотанням має сприяти у їх збиранні;
- того, що в такій категорії справ суд на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК має сприяти встановленню фактів та обставин, необхідних для відновлення втраченого судового провадження, у тому числі шляхом отримання інформації зі статистичної картки у справі, реєстру відправлення кореспонденції, копій документів, які збереглись в суді, а також інформації, що міститься в автоматизованій системі документообігу суду "Д-3" (АСДС) та в Єдиному державному реєстрі судових рішень (ЄДРСР).
Враховуючи вимоги п. 6 ч. 1 ст. 493 ЦПК України, відповідно до якого при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги, зокрема дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, Київським районним судом м. Одеси, якому передано підсудність справ Гагарінського районного суду м. Севастополя до відновлення його територіальної підсудності, має бути отриманий доступ до системи Д-3 останнього задля відновлення всіх наявних в системі процесуальних документів, зокрема і оскаржуваного рішення.
Крім того, суду слід звернути увагу на наведені у вказаному Узагальненні висновки, що незалежно від заявленої мети відновлення втраченого судового провадження, резолютивна частина рішення про відновлення такого провадження обов`язково має містити повний текст відновленого судового рішення, яким було закінчено провадження у справі. Це зумовлено тим, що наведений судом текст відновленого рішення у справі фактично замінює його втрачений оригінал. У зв`язку з цим відсутність в резолютивній частині рішення суду, ухваленого у порядку статті 488 ЦПК, змісту відновленого судового рішення може унеможливити реалізацію особою, яка зверталась до суду з заявою про відновлення втраченого провадження, своїх прав відповідно до визначеної мети. Винятком можуть бути лише випадки неможливості відновлення судом повного тексту судового рішення, а відновлення та викладення судом його резолютивної частини є достатнім для реалізації особою захисту свого порушеного, оспореного чи невизнаного права або охоронюваного законом інтересу (наприклад, отримання дубліката виконавчого документа, скасування заходів забезпечення позову тощо).
Крім того, в окремих випадках також залежно від мети відновлення втраченого судового провадження в резолютивній частині рішення, постановленого в порядку 488 ЦПК, окрім повного тексту відновленого судового рішення доцільним є зазначення переліку всіх відновлених матеріалів справи із зазначенням їх реквізитів (зокрема, протоколи судових засідань, заяви, клопотання, письмові докази тощо).
Враховуючи наведене, невиконання Київським районним судом м. Одеси його права на відновлення у передбаченому процесуальним законом порядку втраченого судового провадження, зокрема тексту ухвали від 10.07.2009 у справі № 6-169/2009, є самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року та вирішення питання щодо відновлення втраченого провадження відповідно до розділу Х ЦПК України в обсязі, необхідному для вирішення питання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти росії» від 20 лютого 2014 року).
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до порушення норм процесуального права, а отже висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення заяви без розгляду є помилковим.
Таким чином, не можна визнати обґрунтованою ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви без розгляду із зазначених судом підстав.
Пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Наведене у своїй сукупності є підставою для застосування вимог пунктів 3 та 4 частини 1 статті 379 ЦПК України та скасування оскаржуваної ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Івасина Олександра Романовича задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 26 грудня 2025 року 

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

О.Ю. Карташов