Справа № 466/12604/21 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В 
Провадження № 22-ц/811/2735/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: представника позивача – Антоніщак Л.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1  – адвоката Роюк Л.І. на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 червня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ТОВ «ДНЗ «Центр розвитку дитини «Веселі та розумні», третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2024 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Рабінович Н.І. звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ТОВ «ДНЗ «Центр розвитку дитини «Веселі та розумні» про визнання особа такою, що втратила право користування житловим будинком, в якому просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, площею 147,7кв.м., який належить на праві власності ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати. 
В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить будинок, загальною площею 147,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок був придбаний позивачкою 11.09.2004р. на підставі договору купівлі – продажу №7484 від 11.09.2004р., що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л.М. 
21.11.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, а з 08.02.2008 відповідач зареєстрований у вказаному будинку позивачки, що за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, з моменту укладення шлюбу та до дня подання позову в суд відповідач фактично, без поважних причин не проживав та не проживає у належному позивачці будинку, не оплачував та не оплачує комунальних послуг та не здійснює жодного догляду за цим майном. Зазначає, що позивачка впродовж вказаного періоду не чинила жодних перешкод у проживанні в даному будинку ОСОБА_1 , а останній не висловлював наміру там проживати. 
Під час перебування в шлюбі відповідач фактично весь час проживав у будинку, який належить йому на праві власності та знаходиться з адресою: АДРЕСА_2 .
Окрім того, позивачці відомо, що протягом останніх 2019-2021р.р ОСОБА_1 здебільшого перебував за кордоном. 
Зазначає, що сімейні відносини між ними припинені. Позивачкою було подано до суду позов про визнання недійсним шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки відповідач укладаючи шлюб з позивачкою, перебував з іншою особою у зареєстрованому шлюбі. 
Більше того, позивачка здає вищевказаний будинок в оренду ТОВ «ДНЗ «Центр розвитку дитини «Веселі та розумні» для ведення діяльності по догляду за дітьми в орендованому приміщенні. 
Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпоряджання та користування майном, що в подальшому унеможливить відчужити цей будинок третій особі. Прохання позивачки добровільно виписатись із належного їй на праві власності будинку відповідач ігнорує, тому для захисту своїх прав та інтересів вона змушена звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 25 червня 2025 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, площею 147,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908,00гривень.
Рішення суду оскаржила представник  ОСОБА_1  – адвокат Роюк Л.І., подавши апеляційну скаргу.
Вважає рішення суду безпідставним та таким, що підлягає скасуванню. 
Вказує, що судом не було досліджено, що сторони спільно проживали цивільним шлюбом з 2003 року і спірний будинок був придбаний відповідачем і оформлений на позивачку, як на свою цивільну дружину, для їх спільного проживання.
На думку апелянта, позивач не надала, а суд не встановив створення відповідачем перешкод у користуванні спірним будинком. 
Факт реєстрації відповідача в спірному будинку не створює перешкод позивачці відчужити будинок, а новий власник без проблем після укладення договору може зняти ОСОБА_1 з реєстрації в безспірному порядку через ЦНАП.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
03 вересня 2025 року представник ОСОБА_2 – адвокат Антоніщак Л.М. подала відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Апелянт ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.
З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача – Антоніщак Л.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне. 
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Вирішуючи спір, суд першої врахувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, вважав, що відповідач ОСОБА_1 втратив право користування спірним житловим будинком внаслідок вибуття з нього на інше місце проживання в інше жиле приміщення і внаслідок відсутності в житловому будинку по місцю реєстрації більше п`яти років, а відтак позов є підставним та обґрунтованим і підлягає до задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне. 
Встановлено, що  ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) згідно витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 7193610) на праві приватної власності належить будинок, загальною площею 147,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок був придбаний позивачкою 11.09.2004р. на підставі договору купівлі – продажу №7484 від 11.09.2004р., що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л.М.(а.с.13-15).
21.11.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Кам`янець-Подільський реєстраційної служби Кам`янець-Подільського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області актовий запис №1164 (а.с12). 
У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24.06.2022р. у справі №466/12606/21 визнано недійсним шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який укладений 21 листопада 2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Кам`янець-Подільському реєстраційної служби Кам`янець - Подільського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08.08.2022р. відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 червня 2022 року.
Згідно витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 15351450) ОСОБА_1 на праві приватної власності належиться домоволодіння (житлове приміщення) за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16).
Відповідно до відомостей реєстру Львівської міської територаільної громади за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ., що підверджується листом Шевченківської районної адміністрації №36-вих-80090 від 02.06.2025.(т.2 а.с.66).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частини перша та друга статті 328 ЦК України).
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.  
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. 
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. 
Встановлено, що  ОСОБА_1 впродовж періоду з 2019-2021роки у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 не проживав і не міг проживати, оскільки у вказаному приміщенні проводилась господарська діяльність ТОВ «ДНЗ «Центр розвитку дитини «Веселі та розумні», а саме: надавались послуги з денного догляду за дітьми. 
Факт користування даним житловим будинком підтверджується відповідними копіями договорів оренди, укладених між власницею будинку ОСОБА_6 та ТОВ «ДНЗ «Центр розвитку дитини «Веселі та розумні» (63-64), та підтверджується копіями квитанцій про сплату орендної плати за період з 2020-2021р. (а.с.63-89).
04.12.2023 адвокатом, представником позивача ОСОБА_7 був здійснений виїзд за адресою АДРЕСА_1 . Стало відомо, що за даною адресою знаходиться клуб дитячого розвитку "Труляля". Поспілкувавшись з власницею даного клубу щодо законності перебування на даному місці клубу дитячого розвитку "Труляля" та на прохання пред"явити документи на підставі яких вона здійснює там діяльність, а саме: договір оренди житлового будинку чи інший належний документ, дана особа надати відмовилася. На місце було викликано наряд патрульної поліції. При спілкуванні з поліційськими дана особа підтвердила, що в будинку знаходиться клуб дитячого розвитку"Труляля", діяльність здійснюється від імені ФОП ОСОБА_3 , основний вид діяльності 88,91 денний догляд за дітьми. Укладеного договору з власницею даного житлового будинку,а саме- ОСОБА_2 , дана особа немає. Пояснила, що договір вона уклала з ОСОБА_1 (відповідачем), який користується тим, що має зареєстроване місце проживання у даному будинку . Дані обставини підтверджують письмовими та відео доказами ( т.1 а.с.199,-200,204-205,217).
З урахуванням вказаного, встановивши, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 , у спірному житловому будинку не проживає, не підтримує його в належному стані та не оплачує вартість комунальних послуг, особистих речей за вказаним місцем не зберігає, поштової кореспонденції не отримує, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказана особа відповідно до частини другої статті 405 ЦК України втратила право користування житловим приміщенням, оскільки була відсутня без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік.
Доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини непроживання у спірному житловому приміщенні понад один рік відповідач суду не надав.
Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.
Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1  – адвоката Роюк Л.І. – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 червня 2025 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 29 грудня 2025 року. 

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.