Справа № 740/3537/25
Провадження № 2/740/102/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 січня 2026 року           м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі
головуючого судді Шевченко І. М.,
за участі секретаря судового засідання Хомінець Т. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (далі – ТОВ «Бізпозика», товариство) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
установив:
У червні 2025 року позивач звернувся до суду з указаним позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за договором № 498733-КС-001 про надання кредиту від 06.05.2024 у розмірі 143 725,43 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.05.2024 між ТОВ «Бізпозика» та ОСОБА_1 укладено договір № 498733-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписано в порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». 06.05.2024 позивач направив відповідачці пропозицію (оферту) укласти договір № 498733-КС-001 про надання кредиту. 06.05.2024 відповідачка прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 498733-КС-001 про надання кредиту на умовах, визначених офертою. ТОВ «Бізпозика» направило відповідачці через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор – UA-6717 на її номер телефону, який у подальшому відповідачкою було введено/відправлено в особистому кабінеті. Таким чином, 06.05.2024 між позивачем та відповідачкою укладено договір № 498733-КС-001 про надання кредиту, підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, відповідно до умов якого товариство надало позичальнику грошові кошти в сумі 15 000,00 грн на умовах сплати процентів у розмірі 1,15011689 % за кожен день користування кредитом, а позичальник у свою чергу зобов`язався повернути кредит на умовах, установлених договором та графіком платежів. Товариство свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн шляхом перерахування на її банківську картку. Крім того, 08.05.2024 між ТОВ «Бізпозика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору № 498733-КС-001 про надання кредиту, відповідно до якої ТОВ «Бізпозика» надало позичальнику додатково кредиту розмірі 5000,00 грн. Також 30.07.2024 між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору № 498733-КС-001 про надання кредиту, за умовами якої кредитодавець додатково надав позичальнику кредит у розмірі 37 000,00 грн. До цього часу ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором № 498733-КС-001 з урахуванням додаткових угод в повному обсязі не виконала, а лише частково сплатила заборгованість на загальну суму 59 261,90 грн. Однак станом на 28 травня 2025 року відповідачка прострочила виконання зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 143 725,43 грн, із яких: 51 029,33 грн – за тілом кредиту; 92 696,10 грн – за процентами за користування кредитом, яку позивач просив стягнути на свою користь.
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03 вересня 2025 року 08-30 год.
У подальшому підготовче засідання відкладено на 06 листопада 2025 року 10-00 год.
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06 листопада 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 05 грудня 2025 року 11-00 год.
У подальшому судове засідання відкладено на 19 січня 2026 року 11-00 год. 
У відзиві на позовну заяву представник відповідачки – адвокат Скользнєва В. В. просила частково задовольнити позовні вимоги, а саме стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 42 738,10 грн, посилаючись на те, що нарахована позивачем сума заборгованості за процентами у розмірі 92 696,10 грн не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Передбачення в договорі високої процентної ставки порушує принцип рівності сторін договору, права споживача, а тому вимога про стягнення всієї суми заборгованості за процентами, яка є явно завищеною, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, є непомірним тягарем для відповідачки. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.  Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. З огляду на вищевказане, на думку представника відповідачки, сума процентів за користування кредитом не може перевищувати тіло кредиту, а тому позовні вимоги слід зменшити із 143 725,43 грн до 42 738,10 грн (52 000,00 грн + 52 000,00 грн – 59 261,90 грн, які відповідачка фактично сплатила на погашення заборгованості). Також у відзиві представник відповідачки просив стягнути з позивача понесені відповідачкою витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. 
У відповіді на відзив представник позивача – Виноградов Ю. Е. не погодився з доводами представника відповідачки, викладеними у відзиві на позовну заяву, просив задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачка перед укладенням договору ознайомилася з його змістом, добровільно погодилася з умовами кредитного договору, у тому числі, з розміром процентів за користування кредитними коштами. Протягом строку дії договору та після його закінчення ОСОБА_1 не зверталася із заявою про розірвання договору чи про визнання його недійсним. Кредитором нараховані проценти відповідно до умов кредитного договору в межах строку його дії. Посилання представника відповідачки на принципи розумності та добросовісності не є правовою підставою для зменшення суми процентів за користування кредитом, які позичальник зобов`язаний сплатити відповідно до умов договору та норм ЦК України. Протягом строку дії кредитного договору відповідачка вносила платежі на погашення заборгованості, які були враховані під час формування остаточної суми заборгованості за кредитним договором. Наданий позивачем розрахунок заборгованості ґрунтується на умовах кредитного договору та узгоджується з матеріалами справи. 
У судове засідання учасники справи не з`явилися.
Представник позивача – Виноградов Ю. Е. у відповіді на відзив просив справу розглянути в його відсутність.
До суду надійшла заява представника відповідачки – адвоката Скользнєвої В. В., в якій вона просила провести судове засідання без її та відповідачки участі, просила врахувати позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, суд дійшов таких висновків.
Судом установлено, що 06 травня 2024 року між ТОВ «Бізпозика» та ОСОБА_1 укладено договір № 498733-КС-001 про надання кредиту, який підписано останньою шляхом використання одноразового ідентифікатора – електронного підпису UA6717 (а. с. 17-21).
Відповідно до п. 2.1 цього договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісією за надання кредиту. Кредит надається строком на 24 тижні, строк дії договору – до 12.12.2021, комісія за надання кредиту становить 2250,00 грн, орієнтовна загальна вартість наданого кредиту – 44 461,96 грн, загальні витрати за кредитом – 29 461,96 грн.
Згідно з п. 2.4 договору стандартна процента ставка – фіксована – 1,50000000 % у день; знижена процента ставка – фіксована – 1,15011689 у день. 
Протягом строку кредитування проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою, вказаною у п. 2.4 договору, на залишок заборгованості за кредитом, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, в залежності від дотримання позичальником графіку платежів, що вказаний у п. 3.2.3 додатку № 1 до договору (п. 3.2 договору).
За змістом п. 3.2.1 договору, у разі, якщо погодження кредиту здійснюється згідно з погодженим сторонами графіком платежів, що наведений у п. 3.2.3 додатку № 1 до договору, чи в разі дострокового повернення суми наданого кредиту, то зобов`язання позичальника зі сплати процентів за користування кредитом розраховується до зниженої процентної ставки, що вказана в п. 2.4 договору. 
У п. 3.2.2 договору сторони домовилися, що в разі, якщо повернення кредиту не здійснюється відповідно до погодженого графіку платежів, наведений у п. 3.2.3 та додатку № 1 до договору, внаслідок чого виникає прострочка за кредитом та строк цієї прострочки більше семи календарних днів, то умови про нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 2.4 договору.
Підписавши цей договір, позичальник підтверджує, що до укладення договору отримав від кредитодавця інформацію та документи, надання яких передбачено законодавством України, зокрема, ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», паспортом споживчого кредиту, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також про умови договору і правила, що розміщені на сайті кредитодавця.
У п. 7.4.4 договору передбачено, що позичальник ознайомлений з договором та правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань, вважає їх справедливими та погоджується неухильно додержуватися їх та, відповідно, уклав договір з вільним волевиявленням. 
Також у п. 3 договору сторонами погоджено «Графік платежів», відповідно до якого визначено розмір та дату внесення позичальником платежів.
До вказаного договору додані: паспорт споживчого кредиту, пропозиція (оферта) щодо укладання договору, прийняття (акцепт) пропозиції (оферти), візуальна форма послідовності дій клієнта та анкета клієнта (а. с. 15, 16, 22-31).
08 травня 2024 року між ТОВ «Бізпозика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору № 498733-КС-001 про надання кредиту від 06 травня 2024 року, відповідно до умов якої сторони домовилися збільшити кредит на 5000,00 грн (а. с. 34, 35).
Також 30 липня 2024 року між ТОВ «Бізпозика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до договору № 498733-КС-001 про надання кредиту від 06 травня 2024 року, за умовами якої сторони домовилися збільшити кредит на 37 000,00 грн, а також продовжити строк кредиту до 14.01.2025. У п. 2.3 додаткової угоди № 2 передбачено, що після збільшення суми кредиту загальна сума отриманого та неповернутого позичальником кредиту складає 52 853,25 грн (а. с. 40-зворот, 41). 
ТОВ «Бізпозика» надало позичальнику грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн, 5000,00 грн та 37 000,00 грн, що підтверджується довідками директора ТОВ «Профітгід» – Ольги Король (а. с. 49, 50). 
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитом станом на 29.05.2025 заборгованість ОСОБА_1 за договором № 498733-КС-001 про надання кредиту від 06 травня 2024 року становить 143 725,43 грн, із яких: 51 029,33 грн – за тілом кредиту; 92 696,10 грн – за процентами за користування кредитом. При цьому, як убачається з розрахунку заборгованості, проценти за користування кредитними коштами нараховано в межах строку кредитування, а саме до 14.01.2025. Також ОСОБА_1 частково сплачувала заборгованість за кредитом, зокрема, 5970,67 грн – на погашення заборгованості за кредитом; 44 741,23 грн – на погашення заборгованості за процентами, 8550,00 грн – на погашення заборгованості за комісією. Указані проплати враховано позивачем під час формування остаточної суми заборгованості (а. с. 12, 13).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
У силу вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як указано в ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке.
Надані позивачем на обґрунтування своїх вимог докази суд вважає належними та допустимими і такими, що підтверджують укладення відповідачкою вищевказаного кредитного договору, який не оспорений відповідачкою у встановленому законом порядку та згідно з презумпцією правомірності договору є правомірним (дійсним) станом на час розгляду справи в суді.
Підписуючи кредитний договір, а також додаткові угоди до нього, відповідачка погодилася з умовами кредитування, у тому числі на розмір процентів.
Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за договором № 498733-КС-001 про надання кредиту від 06.05.2024 у розмірі 143 725,43 грн, із яких: 51 029,33 грн – за кредитом, 92 696,10 грн – за процентами.
Установлено, що умовами договору № 498733-КС-001 про надання кредиту від 06.05.2024 передбачено, що знижена процентна ставка за договором складає – 1,15011689* % у день, а стандартна процента ставка – 1,50000000 % у день та застосовується у межах строку кредиту.
Однак згідно із ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Зміни до вказаної статті внесено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 21 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Також у п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Отже, до 22 квітня 2024 року кредитодавець міг здійснювати нарахування процентів за процентною ставкою вказаною у договорі – 2,5 %, після 22 квітня 2024 року кредитодавець міг здійснювати нарахування процентів, які не перевищують ставку в розмірі 1,5 %, а після 21 серпня 2024 року - не більше 1 % на день.
За змістом ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Оскільки договір № 498733-КС-001 про надання кредиту від укладено з ОСОБА_1 06 травня 2024 року, тобто після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 21 листопада 2023 року, то до спірних правовідносин мають застосовуватися положення ч. 5 ст. 8 та ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Із наданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що для визначення розміру заборгованості за процентами позивачем застосовано ставку 1,15011689 % та 1,50000000 % за кожні наступні дні користування кредитними коштами впродовж всього періоду кредитування, що суперечить вимогам вищевказаного Закону.
Так, відповідно до вимог чинного законодавства проценти за користування кредитними коштами за договором № 498733-КС-001 про надання кредиту, який укладений з відповідачкою 06 травня 2024 року, мають нараховуватися таким чином:
- за період з 06 травня 2024 року по 21 серпня 2024 року – згідно з умовами договору за ставкою 1,15011689 %, що становить 4862,96 грн, відповідно до розрахунку, наданого ТОВ «Бізпозика» (а. с. 12);
- за період з 22 серпня 2024 року по 14 січня 2025 року – за ставкою 1,0 %.
Однак, як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, 12.09.2024 тіло кредиту зменшилося з 52 853,25 грн до 51 029,33 грн, у зв`язку з внесенням відповідачкою проплати. Однак, починаючи з 22.08.2024 до 12.09.2024 проценти за користування кредитними коштами нараховувалися за зниженою процентною ставкою – 1,15011689 %, що суперечить вимога чинного законодавства, оскільки мали б нараховуватися за процентною ставкою – 1 %, а тому, за таких обставин, підлягають перерахунку. 
Отже, станом на 11.09.2024 загальна сума заборгованості з урахуванням вимог закону щодо максимального розміру процентної ставки – 1 % становить 68 815,34 грн, із яких: 52 853,25 – тіло кредиту; 15 962,09 грн – проценти за користування кредитними коштами (4862,96 грн – проценти за користування кредитними коштами за період з 06.05.2024 по 21.08.2024, нараховані за процентною ставкою 1,15011689 %; 11 099,13 грн – проценти за користування кредитними коштами за період з 22.08.2024 по 11.09.2024, нараховані за процентною ставкою 1 %).
Згідно з розрахунком 27.08.2024 та 11.09.2024 відповідачка вносила грошові кошти на рахунок позивача з метою погашення заборгованості. Так, вона сплатила: 27.08.2024 - 8510,18 грн – на погашення процентів, 2599,82 грн – на погашення комісії; 11.09.2024 - 1823,92 грн – на погашення тіла кредиту; 8531,15 грн – на погашення процентів, 775,90 грн – на погашення комісії. 
Отже, за вищевказаний період вона повністю погасила заборгованість за комісією, та внесла проплати на загальну суму 18 865,25 грн (8510,18 грн + 8531,15 грн + 1823,92 грн), яка фактично перевищує розмір заборгованості за процентами (15 962,09 грн), які нараховано відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування». 
Таким чином, оскільки сума фактично внесених відповідачкою грошових коштів (18 865,25 грн) перевищує розмір процентів, які підлягали сплаті (15 962,09 грн), різниця підлягає зарахуванню в рахунок зменшення тіла кредиту (52 853,25 грн – 2903,16 грн (18 865,25 грн – 15 962,09 грн). Тож станом на 12.09.2024 заборгованість ОСОБА_1 становить 49 950,09 грн (тіло кредиту). 
Оскільки за умовами договору проценти за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, наявної на початок календарного дня, то починаючи з 12.09.2024 по 14.01.2025 проценти в розмірі 1 % мають нараховуватися на залишок заборгованості – 49 950,09 грн.
Відтак, з відповідачки підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами за період строку кредитування з урахуванням їх обмеження максимальним розміром денної процентної ставки, встановленим ч. 5 ст. 8, а також п. 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у розмірі 62 437,61 грн (49 950,09/100 х 125 днів).
За таких обставин суд вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідачки заборгованості у загальному розмірі 112 387,70 грн, з яких: 49 950,09 грн – заборгованість за основною сумою боргу; 62 437,61 грн – заборгованість за процентами.
Щодо розподілу судових витрат між сторонами, слід зазначити таке.
Так, у ч. 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 січня 2019 року в справі № 910/15944/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Разом з тим п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (78,20 %) у розмірі у сумі 1894,32 грн.
У відзиві на позовну заяву представник відповідачки – адвокат Скользнєва В. В. просила стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати в розмірі 6000,00 грн. 
Так, на підтвердження понесення відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу до відзиву на позовну заяву додано: ордер, виданий адвокатом Скользнєвою В. В. на ім`я ОСОБА_1 , договір про надання правничої допомоги від 24.08.2025, акт здачі-прийняття наданих послуг віл 24.08.2025, квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 24.08.2025 про сплату ОСОБА_1 на рахунок адвоката Скользнєвої В. В. грошових коштів у розмірі 6000,00 грн. 
При цьому з урахуванням конкретних обставин справи, часткового задоволення позову суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн, що відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, що є співмірним зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатом послуг, які зводилися до ознайомлення з матеріалами справи, написання та направлення до суду відзиву на позовну заяву. При цьому суд також ураховує категорію справи та її значення для сторін, а також фінансовий стан обох сторін, де позивачем є юридична особа, яка займається питаннями фінансового характеру, і на користь якого стягнуто грошові кошти, як заборгованість за договором, а відповідачкою - фізична особа, з якого стягнуто заборгованість за кредитним договором у зв`язку з невиконанням умов договору, як і те, що учасники справи не брали участі у судових засіданнях, а подали відповідні заяви про розгляд справи за їхньої відсутності.
За таких обставин, з позивача на користь відповідачки слід стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.
Згідно із ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України в суму судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки в розмірі 3000,00 грн, слід зарахувати витрати зі сплати судового збору, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача в розмірі 1894,32 грн, та остаточно стягнути з позивача та користь відповідачки різницю в розмірі 1105,68 грн (3000,00 грн – 1894,32 грн). 
Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 - 82, 89, 141, 263 – 265, 268, 272 - 274 ЦПК України, -
ухвалив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (01133, м. Київ, бульв. Лесі Українки, 26, оф. 411; ЄДРПОУ 41084239) заборгованість у загальному розмірі 112 387 (сто дванадцять тисяч триста вісімдесят сім) гривень 70 копійок. 
У задоволенні позову в іншій частині вимог – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (01133, м. Київ, бульв. Лесі Українки, 26, оф. 411; ЄДРПОУ 41084239) на користь з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) судові витрати в загальному розмірі 1105 (одна тисяча сто п`ять) гривень 68 копійок. 
Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя І. М. Шевченко