ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2169/26 Справа № 175/3121/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача   Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,

Учасники справи:
позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач ОСОБА_1 , 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Озерянська Ж.М.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2022року АТ КБ «ПриватБанк» - Банк подав позов в суд проти ОСОБА_1 з вимогами про стягнення нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми за період з 23 лютого 2019року по 23 лютого 2022року, яка з урахування заяви про зменшення позовних вимог, становить 1519,10доларів США.
Існування таких вимог Банк пов`язував із тим, що 23 серпня 2007року ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір №DN80FI00000127, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 23 952доларів США та рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2015року було стягнуто заборгованість в розмірі 459 706,90грн, що еквівалентно 34 001,99доларам США, за курсом 13,52 відповідно до службового розпорядження НБУ станом на 23 вересня 2014року. 
Позивач вказував, що на даний час рішення суду не виконано боржником, а тому згідно статті 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми.
Враховуючи наявність судового рішення про стягнення заборгованості, яке не виконано, позивачем нараховано 3% річних від простроченої суми заборгованості, за період з 23 лютого 2019року по 23 лютого 2022року в розмірі 1519,10доларів США. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2025року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, чого не було заявлено позивачем. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
11 листопада 2025року АТ КБ «ПриватБанк» подало безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2025року.
В апеляційній скарзі Банк висловив вимогу про скасування рішення та просив про задоволення позову в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у зв`язку із зволіканням відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, позивач вправі вимагати від відповідача сплати трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання. 
Також заявник стверджував про те, що в даному випадку не відбулася трансформація цивільного зобов`язання в натуральне, вимога кредитора захищена у судовому порядку з огляду на наявність раніше ухваленого рішення суду, тому таке зобов`язання не може вважатися натуральним.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти апеляційної скарги, заявляв, що обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду. 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2025року апеляційну скаргу було залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.
18 грудня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа.
Сторони у справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
23 серпня 2007року ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір №DN80FI00000127, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 23952дол.США /а.с.7-9/.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 січня 2011року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «ВЕРУС», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № DN80FI00000127 від 23 серпня 2007року станом на 17 липня 2009року в розмірі 127 445,32грн. Рішення набрало законної сили 08 лютого 2011року.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2015року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DN80FI00000127 від 23 серпня 2007року у розмірі 459 706,90грн станом на 23 вересня 2014року, розмір якої разом із судовим збором становив 463 360,90грн. Рішення набрало законної сили 14 квітня 2015року.
25 лютого 2017року постановою державного виконавця Дніпровського районного ВДВС Головного ТУ юстиції у Дніпропетровській області Ващинською М.М. виконавчий лист №175/4370/14-ц виданий 21 липня 2015року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 463 360,90грн повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення.
08 грудня 2017року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. було вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №14634 згідно якого запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DN80FI00000127 від 23 серпня 2007року у розмірі 86 561,58доларів США, що за курсом 26,00 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12 вересня 2017року складає 2 250 601,08грн.
27 серпня 2019року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №2407 згідно якого запропоновано стягнення на нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Зазначене майно на підставі договору іпотеки №DN801400000126 посвідченого 23 серпня 2007року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. за реєстровим 9229 передане в іпотеку АТ КБ «Приватбанк».
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2023року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Завалієвим А.А. від 08 грудня 2017року, зареєстрований в реєстрі за №14634 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 2 250 601,08грн. Рішення набрало законної сили 26 жовтня 2023року.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2024року визнано виконавчий напис №2407 від 27 серпня 2019року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про звернення стягнення на нерухоме майно — житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачу в рахунок задоволення вимог у розмірі 3 000 443,86грн, таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили 27 травня 2024року.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за відповідачем рахується заборгованість за тілом кредиту у розмірі 16 863,22доларів США на яку Банком нараховані 3% річних, за період з 23 лютого 2019року по 23 лютого 2022року в загальному розмірі 1519,10доларів США.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позивач двічі звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № DN80FI00000127 від 23 серпня 2007року, як основної суми боргу, так і заборгованості за процентами, комісією та пенею та отримав рішення про задоволення позовних вимог у 2011 та 2015роках. Однак про стягнення 3% річних та інфляційних втрат позивачем в жодному позові заявлено не було. Після звернення позивачем до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором №DN80FI00000127 від 23 серпня 2007року строк виконання договору є таким, що настав.
Та суд виснував, що наразі позивач звертається до суду з позовною вимогою про стягнення 3% річних за період з 23 лютого 2019року по 23 лютого 2022року, які нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору було змінено, в зв`язку з чим перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості розпочався на наступний день після набрання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2015року законної сили, а саме 15 квітня 2015року.
Дослідивши наявні в цивільній справі документальні докази апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи мало місце прострочення виконання грошового зобов`язання та за конкретних обставин цієї справи неналежне виконання грошового зобов`язання підтверджено рішенням суду, в якому суд захистив право позивача та визначив розмір суми що підлягала стягненню, – фактично обов`язок виконати грошове зобов`язання трансформувався в обов`язок виконати рішення суду.
Відповідно до положень статті 526 Цивільного кодексу України - ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином /стаття 599 ЦК України/.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, 25 лютого 2017року постановою державного виконавця виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 463360,90грн повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна на яке можливо звернути стягнення. 
З цього часу відсутні відомості щодо звернень позивача про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 до відділу ДВС з метою виконання рішення суду.
Згідно відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження, наразі ВП №52285402 має статус: завершено.
За рішеннями суду про стягнення заборгованості не було здійснено жодних виконавчих дій направлених на їх реалізацію з 25 лютого 2017року та зі сторони стягувача також не вчинялося жодних дії спрямованих на виконання рішення суду, а виконавчі написи нотаріусів щодо стягнення заборгованості з відповідача в судовому порядку були визнані такими, що не підлягають виконанню. 
Слід зазначити, що доказів на підтвердження перебування на виконанні у відділі ДВС виконавчих листів, виданих на виконання рішень суду від 2011 чи 2015року про стягнення з відповідача заборгованості матеріали справи також не місять, такі докази відсутні та позивачем суду не надані.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи, що грошове зобов`язання ОСОБА_1 перейшло в обов`язок останнього виконати рішення суду, однак на теперішній час відсутні докази того, що виконавчі листи у справі перебувають на виконанні, слід дійти висновку, що за умов що склалися у даній справі застосування статті 625 ЦК України нерозривно пов`язане з простроченням виконання обов`язку по виконанню рішення суду.
Заразом, ніщо не вказує на те, що боржник ОСОБА_1 на час вирішення цього спору фактично прострочив виконання грошового зобов`язання в даному випадку рішення суду, як то передбачено статтею 625 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, підставою нарахування яких фактично було невиконання рішення суду.
Саме з такого розуміння вищезазначених норм процесуального та матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.
Тож, судом першої інстанції при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову правильно враховано вищевикладене, внаслідок чого суд правомірно прийшов до висновку про необхідність відмови у стягненні 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у даній справі. 
Доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку із зволіканням відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, позивач вправі вимагати від відповідача сплати трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання, апеляційний суд вважає необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення, оскільки спростовуються встановленими у даній справі обставинами.
Загалом доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з яким у повній мірі погоджується суд апеляційної інстанції.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення. 
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк».
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2025року– залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 28 січня 2026року. 

Судді: