ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 394/837/23
провадження № 51-726 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої  ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
представників потерпілої - 
адвокатів ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
захисника  ОСОБА_9 ,
засудженого ОСОБА_10 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами потерпілої ОСОБА_6 на вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 09 травня 2024 року й ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 27 листопада 2024 року та її представника - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 27 листопада 2024 року стосовно 
ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Умань Черкаської області, 
який зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_1 ,
та проживає за адресою: 
АДРЕСА_2 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Новоархангельський районний суд Кіровоградської області вироком від 09 травня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 27 листопада 2024 року, засудив ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задовольнив частково. Стягнув із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 400 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
За вироком суду  ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
08 серпня 2023 року  ОСОБА_10 та ОСОБА_11 здійснювали на автомобілі «Мercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , волонтерське перевезення тіл загиблих військовослужбовців Збройних Сил України, яким займається Благодійний Фонд «АССАП ЕМС Хоттабич». 
Приблизно о 07:10 ОСОБА_10 керував указаним автомобілем та рухався автодорогою М-30 Стрий-Тернопіль-Дніпро-Ізварине зі сторони м. Кропивницький Кіровоградської області в напрямку м. Умань Черкаської області.
Під час руху ОСОБА_10 грубо порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 (б, д), 1.2, 10.1, 12.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), змінив напрямок руху керованого ним автомобіля, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення зі спеціальним вантажним сідловим тягачем «Skania G400», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з напівпричіпом «Wielton NS3K», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_12 .
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажир автомобіля «Мercedes-Benz»  ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.
Допущені ОСОБА_10 вищезазначені порушення вимог ПДР знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
Потерпіла ОСОБА_6 , не погодившись із судовими рішеннями через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, неправильне вирішення цивільного позову через необґрунтоване зменшення заявленого розміру стягнення моральної шкоди, подала касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги потерпіла мотивує тим, що суди не повністю врахували: 
- наслідків учиненого кримінального правопорушення;
- думки потерпілої щодо призначення ОСОБА_10 найсуворішого покарання, без застосування ст. 75 КК;
- того, що засуджений за весь час від моменту ДТП і дотепер моральну шкоду не відшкодував, один раз вибачився (в нахабній формі), щирого каяття не продемонстрував.
Крім того, суди неправильно вирішили цивільний позов потерпілої про відшкодування моральної шкоди, посилаючись у своїх рішеннях на те, що заявлений нею розмір шкоди у 3 000 000 грн призведе до її безпідставного збагачення.
Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_8 , не погодившись із ухвалою апеляційного суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, неправильне вирішення цивільного позову через необґрунтоване зменшення заявленого розміру моральної шкоди, подала касаційну скаргу, в якій просить її скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Вимоги своєї касаційної скарги представник потерпілої фактично мотивує доводами, аналогічними до доводів касаційної скарги потерпілої.
На касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 захисник ОСОБА_9 надіслав письмові заперечення, в яких, із наведенням відповідних обґрунтувань, просив скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Потерпіла, її представники та прокурор підтримали доводи касаційних скарг.
Захисник та засуджений заперечили проти задоволення касаційних скарг, просили оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК)визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційному порядку не оспорюються. 
У поданих касаційних скаргах потерпіла та її представник покликаються на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (безпідставне застосування положення ст. 75 КК), невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, а також неправильне вирішення цивільного позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно зі ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).
За вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Положеннями ст. 418, ч. 2 ст. 419 КПК встановлено, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.
Тобто закон вимагає від суду проаналізувати всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень у випадку, якщо вони перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке згідно зі ст. 438 КПК тягне за собою скасування судового рішення.
Колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону при перегляді вироку стосовно ОСОБА_10 за апеляційними скаргами прокурора, потерпілої та її представника не дотримався з огляду на таке.
Новоархангельський районний суд Кіровоградської області вироком від 09 травня 2024 року засудив ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік та на підставі ст. 75 КК звільнив від його відбування з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК. Цивільний позов  ОСОБА_6 задовольнив частково, стягнувши з ОСОБА_10 на користь потерпілої 400 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Прокурор, не погодившись із цим вироком через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке призвело до призначення невиправдано м`якого покарання, що явно не відповідає тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити новий вирок, за яким призначити ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, без застосування положень статей 69, 69-1, 75 КК.
Потерпіла ОСОБА_6 та її представник - адвокат ОСОБА_8 , не погоджуючись із вироком суду через невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, внаслідок м`якості, неправильне вирішення цивільного позову, подали апеляційні скарги, в яких просили оскаржуване рішення змінити: призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; цивільний позов задовольнити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 3 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 27 листопада 2024 року за результатом розгляду апеляційних скарг прокурора, потерпілої та її представника залишив вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 без зміни. 
Проте колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції ретельно не перевірив викладених в апеляційних скаргах доводів, не проаналізував їх з достатньою повнотою, не навів переконливих мотивів для їхнього спростування й обґрунтованих підстав, через які залишив їх без задоволення.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів, яке буде відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. 
Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів. 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого. 
Згідно із приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо призначеної міри покарання ОСОБА_10 із застосуванням положень ст. 75 КК, урахувавши:
- конкретні обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, його тяжкість та наслідки у вигляді загибелі людини;
- наявність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_10 - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину;
- відсутність обставин, що обтяжують покарання;
- рекомендації досудової доповіді органу пробації;
- позицію потерпілої, яка наполягала на призначенні максимального реального покарання, без застосування ст. 75 КК;
- дані про його особу: вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, є особою з інвалідністю з дитинства.
Проте колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції не приділив достатньої уваги запереченням прокурора та потерпілої щодо визнання обставин, які пом`якшують покарання, з огляду на послідовну практику Верховного Суду з цього питання.
Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовності понести покарання.
Активне сприяння розкриттю злочину означає, що винний добровільно в будь-якій формі своїми діями надає допомогу органам слідства або суду в з`ясуванні тих обставин вчинення злочину, що мають істотне значення для повного його розкриття (розповідає про час, місце вчинення злочину, називає співучасників, передає речові докази, предмети, здобуті злочинним шляхом, тощо).
Суд апеляційної інстанції не навів достатньо переконливого обґрунтування своїх висновків про визнання обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_10 , активне сприяння розкриттю злочину, позаяк послався лише на визнання обвинуваченим своєї вини та надання ним правдивих показань, що не є підтвердженням наявності такої обставини (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 квітня 2021 року, № 263/15605/17, № 51-4234 км 20).
Крім того, суд апеляційної інстанції, визнаючи пом`якшуючою обставиною щире каяття обвинуваченого, не зважив на те, що ОСОБА_10 хоча й висловлював свої наміри на відшкодування потерпілій завданої шкоди, проте жодних реальних заходів для цього від часу ДТП так і не застосував.
Більш того, під час касаційного розгляду потерпіла ОСОБА_6 підтвердила, що ОСОБА_10 спричинену їй моральну шкоду до теперішнього часу не відшкодував, жодних дій щодо цього останній не вчиняв, що не заперечив і сам засуджений.
Відтак колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував та не вмотивував своїх висновків щодо правильності рішення суду першої інстанції як в частині розміру призначеного ОСОБА_10 покарання, так і в частині застосування до нього положень ст. 75 КК.
Також колегія суддів погоджується з доводами касаційних скарг потерпілої ОСОБА_6 та її представника - адвоката ОСОБА_8 про необґрунтованість судового рішення в частині відшкодування моральної шкоди з огляду на таке.
Положенням ч. 1 ст. 129 КПК передбачено, що суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
Частиною 5 статті 128 КПК визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК): 
- моральна шкода може полягати, зокрема, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2);
- розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3).
За матеріалами кримінального провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_6 у кримінальному проваджені було заявлено цивільний позов про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 000 грн.
Суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди та ухвалив стягнути з ОСОБА_10 суму в розмірі 400 000 грн, зазначивши про те, що такий розмір буде відповідати моральним стражданням потерпілої.
Потерпіла ОСОБА_6 та її представник у поданих апеляційних скаргах, вказуючи на спричинену діями ОСОБА_10 моральну шкоду, вважали необґрунтованим рішення суду першої інстанції про часткове задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди.
При цьому потерпіла та її представник вказували на те, що ОСОБА_6 є пенсіонеркою за віком, особою з інвалідністю 2 групи. Вона зазнала фізичних та душевних страждань у зв`язку з втратою єдиного сина, який був опорою і підтримкою, повністю зруйновано її життя. ЇЇ душевні страждання більше ніколи не будуть припинені, будуть супроводжувати її все життя, оскільки смерть сина є найтяжчою втратою у житті. Крім того, адвокат ОСОБА_8 звертала увагу на те, що мотиви суду щодо зменшення розміру відшкодування шкоди, завданої злочином, на підставі скрутного матеріального становища обвинуваченого, не узгоджуються з приписами ч. 4 ст. 1193 ЦК.
Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні вказаних вимог апеляційних скарг потерпілої та її представника та погодився з рішенням суду першої інстанції в частині часткового задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 щодо відшкодування моральної шкоди.
Однак колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції: 
- з достатньою повнотою не перевірив доводів апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_6 та її представника в цій частині;
- не навів належного обґрунтування свого рішення;
- обмежився лише твердженням про те, що оскільки визначити точний розмір відшкодування моральної шкоди за втрату рідної людини неможливо, то в даному провадженні стягнута за вироком суду першої інстанції сума в 400 000 грн (замість заявлених потерпілою 3 000 000 грн) буде адекватною. 
За цих обставин ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК, а допущені цим судом порушення вимог кримінального процесуального закону в силу положень ч. 1 ст. 412 цього Кодексу є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, та, як наслідок, могли потягнути за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК).
Тому касаційна скарга потерпілої підлягає частковому задоволенню, касаційна скарга представника потерпілої - задоволенню, а ухвала апеляційного суду стосовно ОСОБА_10 - скасуванню на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого слід ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.
При цьому необхідно врахувати те, що застосування до ОСОБА_10 в даному кримінальному провадженні положень ст. 75 КК, за умови невстановлення нових обставин, які мають значення для вирішення питання про звільнення від відбування призначеного покарання, є необґрунтованим. 
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково, касаційну скаргу представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 27 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_10 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2 ОСОБА_3