Справа № 462/425/25 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/2082/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 січня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2025 року, - 

ВСТАНОВИВ:

у січні 2025 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування. 
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 16 лютого 2024 року в м. Львів, на вул. Війтовича, 2, сталася ДТП між автомобілем «Hyundai i20» д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобілем «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 , постановою суду відповідача визнано винним у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення. На момент ДТП майнові інтереси пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем «Toyota Camry» були застраховані в АТ «СК «АРКС» за Договором добровільного страхування наземного транспорту «Все включено», якій було перераховано страхову виплату в розмірі 34 763, 02 грн. В той же час, транспортний засіб відповідача було застраховано в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп», яке здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 19111.78 грн., а відтак, з відповідача підлягає стягненню 15 651,24 грн.
 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про стягнення суми несплаченого страхового відшкодування відмовлено за безпідставністю. 
 
Рішення суду оскаржило Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що АТ «СК «АРКС» здійснило виплату потерпілій у ДТП ОСОБА_2 34763.02 грн. страхового відшкодування. Цивільно - правова відповідальність власника автомобіля «Hyundai- і120», д.н.з НОМЕР_3 була застрахована в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» полісом обов`язкового страхування, у зв`язку з чим ця страхова компанія виплатила страхове відшкодування в розмірі 19111.78 грн. з урахуванням зносу автомобіля на підставі статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки вартість майнового збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota», д.н.з. НОМЕР_4 пошкодженням його автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то з відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. З врахуванням вищенаведеного, позивачу належить право вимоги на відшкодування 15651.24 грн. (34763.02 грн. – 19111.78 грн.). З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ПрАТ «СК «АРКС» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, а тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України від 9 лютого 2012 року № 4391-VI «Про страхування» шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, і оскільки страхова сума є значно більшою ніж виплачена позивачем страхова сума, суд дійшов висновку, що позивач безпідставно покликається на статтю 1194 ЦК України, а ОСОБА_1 є неналежним відповідачем.
 
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2024 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Так, згідно вказаної постанови ОСОБА_1 , 16 лютого 2024 року о 10 год. 05 хв., за адресою: м. Львів, на вул. Війтовича, 2, керуючи транспортним засобом «Hyundai i20» д.н.з. НОМЕР_1 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, щоб відповідно реагувати на її зміну, не дотримався безпечної дистанції, у результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , яка рухалася попереду, чим порушив вимоги п. 13.1 ПДР України: «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу». При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, що завдало матеріальних збитків.
З вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , в судовому засіданні вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, визнав та підтвердив викладені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, майнові інтереси власника транспортного засобу «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 були застраховані в АТ «СК «АРКС» Договором добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» оферта №0124708а4 від 03 січня 2024 року.
Фотокопією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 підтверджується,що власником цього автомобіля є ОСОБА_3 
Ремонтною калькуляцією №1.003.24.0 від 22 лютого 2024 року, рахунком-фактурою №ДМ00062430 підтверджується вартість ремонту автомобіля в розмірі 34763.02 грн
Зі страхового акту №ARX4043534 від 28 лютого 2024 року вбачається, що АТ «СК «АРКС» за заявою від 16 лютого 2024 року виплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 34763,02 грн., до матеріалів справи долучено розрахунок страхового відшкодування.
В матеріалах справи міститься також платіжне доручення №1040267 від 29 лютого 2024 року про перерахування Приватним акціонерним товариством «АРКС» грошових коштів в розмірі 34763,02 грн., отримувачу ТОВ «Сервісний центр діамант», за страховим відшкодуванням відносно ОСОБА_3 .
Судом також встановлено, що з перевірки чинності полісу внутрішнього страхування, встановлено, що транспортний засіб Hyundai i20» д.н.з. НОМЕР_1 було застраховано в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» згідно полісу №218588488. 
Згідно платіжної інструкції №3РО40073 від 12 квітня 2024 року, ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» здійснило перерахуванням отримувачу АТ «СК «АРКС» грошових коштів в розмірі 19 111,78 грн., з призначенням платежу: згідно страхового акту №240000977279 від 11 квітня 2024 року АТ «СК «АРКС» 20474912 згідно претензії №3837/18/ЦВ від 08 квітня 2024 року. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частина 2 ст. 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з вимогами ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).
Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту ( пункт 6 частини 4 статті 6 Закону України «Про страхування».
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті належить страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування» № 85/96-ВР від 07 березня 1996 року, що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин,страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Статтею 979 ЦК України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Аналогічна за змістом правова норма викладена у ст. 27 Закону України «Про страхування».
Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпілий) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.
Так, згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора, а саме: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01 липня 2004 року, що був чинним до 01 січня 2025 року, тобто, був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.
Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01 липня 2004 року передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01 липня 2004 року у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01 липня 2004 року, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Стаття 1191 ЦК України передбачає, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі №760/1547/15-ц, від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 виснувала, що « відшкодування школи особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом №1961-1У у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно – правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-1У). 
Аналогічний за своїм змістом висновок було викладено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18), у якому зазначено: «При цьому відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування».
Оскільки страховик виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», - вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності) (див. постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справа № 686/17155/15-ц (провадження № 61-18840св18).
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.
Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач, як страховик потерпілої особи, виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.
Слід зазначити, що у зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до нього, як до страховика потерпілої особи, перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем.
Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки Hyundai i20» д.н.з. НОМЕР_1 було застраховано в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» згідно полісу №218588488. 
 
Згідно платіжної інструкції №3РО40073 від 12 квітня 2024 року, ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» здійснило перерахуванням отримувачу АТ «СК «АРКС» грошових коштів в розмірі 19 111,78 грн., з призначенням платежу: згідно страхового акту №240000977279 від 11 квітня 2024 року АТ «СК «АРКС» 20474912 згідно претензії №3837/18/ЦВ від 08 квітня 2024 року. 
 
Звертаючись до суду з даним позовом АТ «СК «АРКС» просила стягнути з ОСОБА_1 на користь страхової компанії 15651.24 грн. різниці між виплаченим АТ «СК «АРКС» ОСОБА_2 страховим відшкодуванням та виплаченим ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» страховим відшкодування, виплаченим страховиком винної особи з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.
Виплачуючи страхове відшкодування на користь страховика потерпілої особи, ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» вірно виходило з необхідності застосування коефіцієнта фізичного зносу, при цьому ліміт зобов`язання за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія АР №009858629 не перевищено.
Колегія суддів вважає, що у страховика винуватця дорожньо-транспортної пригоди виник обов`язок з виплати страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу в розмірі 19111.78 грн., і саме така сума була перерахована страховику потерпілої особи.
ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» було виплачено 19111.78 грн., з виплатою такої суми страхова компанія погодилася.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки заявлена позивачем до відшкодування шкода повністю покривається лімітом відповідальності страховика відповідача за договором обов`язкового страхування, то саме ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» повинна перерахувати ПрАТ «СК «АРКС» в повному розмірі виплачене ОСОБА_4 страхове відшкодування, оскільки відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового відшкодування визначається з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, а тому у страховика винної особи не виникло обов`язку з перерахунку ПрАТ «СК «АРКС» страхового відшкодування в повному розмірі виплаченого страховою компанією відшкодування, незважаючи на те, що цей розмір є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).
Такий висновок суду з узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №686/17155/15-ц.
За вищенаведеного, саме у ОСОБА_1 виник обов`язок з відшкодування різниці між виплаченим ПрАТ «СК «АРКС» і перерахованими ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс» коштами, що спростовує висновки суду про те, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що надана суду заява від 19 лютого 2024 року до АТ «СК «АРКС» про подію на виплату за договором добровільного страхування не має жодного відношення до обставин справи, що розглядається, і була подана, очевидно, помилково. 
Так, у зазначеній заяві вказується інша дата події — 19 лютого 2024 року, тоді як предметом розгляду у справі є страховий випадок, що відбувся 16 лютого 2024 року, заява стосується іншого транспортного засобу, а саме автомобіля Lexus LX 450, державний номер НОМЕР_5 , який не є об`єктом страхування у справі, в той час як позовні вимоги у даній справі стосуються застрахованого автомобіля Toyota Camry, державний номер НОМЕР_2 .
Суд першої інстанції вірно зазначив, що вказана заява містить інформацію про обставини настання іншої події, що викладені невстановленою судом особою ОСОБА_5 та не підтверджує факту настання страхової події у межах цієї справи.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що з огляду на вказане, долучена позивачем до позовної заяви заява не є належним та допустимим доказом на підтвердження обставин справи.
З цих же причин суд вірно не взяв до уваги долучений до матеріалів справи АТ «СК «АРКС» акт огляду транспортного засобу по справі №1.003.24.0002321, оскільки він складений в результаті огляду автомобіля Lexus LX 450, а не транспортого засобу, щодо якого заявлено позовні вимоги. 
Як на доказ перерахування ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» 19111.78 грн. позивач посилається на платіжну інструкцію №3РО40073, однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, зазначена платіжна інструкція не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування коштів за страховим випадком, який мав місце 16.02.2024 року, оскільки у вказаній інструкції у призначенні платежу зазначено «відшкодування згідно страхового акту №240000977279 від 11 квітня 2024 року АТ «СК «АРКС» 20474912 згідно претензії №3837/18/ЦВ від 08.04.2024 р. без ПДВ», а згідно матеріалів даної справи щодо страхового випадку, який мав місце 16.02.2024 року, складено страховий акт із зовсім іншим номером - №ARX4043534 від 28 лютого 2024 року. 
Колегія суддів вважає, що оскільки на підтвердження призначення платежу в розмірі 19111.78 грн. до матеріалів справи долучено платіжну інструкцію №3РО40073, яка містить посилання на інший страховий акт, ніж складений 28.02.2024 року страховий акт №ARX4043534 щодо страхової події, яка мала місце 16.02.2024 року та щодо автомобіля Toyota Camry, державний номер НОМЕР_2 , то така платіжна інструкція не є належним та допустимим доказом перерахування ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» 19111.78 грн. саме за цим страховим випадком. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно вказав і на те, що ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» не надала розрахунку розміру відшкодування, яке підлягало стягненню на користь АТ «СК «АРКС» в розмірі 19 111,78 грн.
Аналізуючи зміст апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що така не містить заперечень апелянта щодо саме цих висновків суду першої інстанції.
Крім цього, апелянтом до апеляційної скарги не додано заяви про виплату страхового відшкодування, який стосується страхової події, що мала місце 16.02.2024 року та акту огляду транспортного засобу застрахованого автомобіля Toyota Camry, державний номер НОМЕР_2 , а також платіжної інструкції про перерахування ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» коштів АТ «СК «АРКС» в розмірі 19111.78 грн. з призначенням платежу на відшкодування шкоди згідно зі страховим актом №ARX4043534 від 28.02.2024 року.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.
Однак колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем, а відтак з цих підстав оскаржуване рішення суду слід змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови в позові, неналежність відповідача у справі.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2025 року – задовольнити частково. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2025 року – змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови в позові, неналежність відповідача ОСОБА_1 у справі.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 21.01.2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк