ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" грудня 2025 р.           Справа№ 910/6809/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Коротун О.М. 
          Майданевича А.Г. 
 
без виклику представників сторін
розглядаючи матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
на рішення   Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 року
у справі №910/6809/25 (суддя Чинчин О.В.)
за позовом Приватного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" 
до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Миколаївського морського порту)
про стягнення заборгованості у розмірі 132  504,07 грн                               
                                                            
                                                      ВСТАНОВИВ:            
                 Приватне акціонерне товариство "Судноплавна компанія "Укррічфлот" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Миколаївського морського порту) (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 132  504,07 грн. 
          Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для стягнення 3% річних та інфляційних у зв`язку з невиконанням рішення Господарського суду міста Києва 10.11.2022 року у справі №910/1925/21.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 року позов Приватного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на користь Приватного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" 3% річних у розмірі 76  005,85 грн, інфляційні у розмірі 50  295,33 грн та судовий збір у розмірі 2  309,00 грн. В іншій частині позову - відмовлено.
          Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 року скасувати та ухвалити нове рішення суду, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України. 
          Так, скаржник вказав, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 03.10.2023 року у справі № 686/7081/21.
          Крім того, за твердженням скаржника, нарахування на суму майнової шкоди 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України є безпідставним, адже стягнення суми майнової шкоди за рішенням суду не є наслідком порушення грошового зобов`язання, що судом першої інстанції не було враховано при розгляді справи, та призвело до винесення незаконного рішення.
          При цьому, за твердженням скаржника, позивачем не вжито необхідних заходів для виконання судового рішення, не звернуто стягнення у порядку, встановленому процесуальним законом та законом України «Про виконавче провадження». Також у матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, які б унеможливлювали реалізацію позивачем свого права на повне виконання рішення суду у спосіб, визначений ст. 327 Господарського процесуального кодексу України.
          Крім того, за твердженням скаржника суд першої інстанції здійснив невірне нарахування інфляційних втрат за неповний квітень 2023 року та неповний серпень 2023 року.
          Разом з цим, скаржник наголосив, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
          Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Коротун О.М., Майданевич А.Г.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 року апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 року у справі №910/6809/25 залишено без руху.
            Апелянтом усунено недоліки та подано до суду докази доплати судового збору в сумі 170, 10 грн.          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2025 року     відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення       Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 року у справі №910/6809/25. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати   у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).  
           26.09.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача  до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник позивача просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. Рішення Господарського суду  міста Києва  від 12.09.2025 року у справі №910/6809/25 залишити без змін. 
          Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що положення ст. 625 Цивільного кодексу України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
          Судове рішення про стягнення коштів, за твердженням представника позивача  є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).
          При цьому, представник позивача вказав, що з моменту постановлення судових рішень у справі №910/1925/21, які набрали законної сили, у відповідача виник обов`язок з їх виконання.
          Водночас, представник позивача зауважив, що твердження скаржника про неможливість виконання рішення суду у зв`язку з не наданням банківських реквізитів стягувача не відповідає дійсним правовідносинам сторін, оскільки між позивачем та відповідачем існували тривалі господарські відносини у силу адміністрування ДП «АМПУ» портових зборів, а тому відповідач абсолютно точно мав всі банківські реквізити позивача та контакти, також відповідач не позбавлений можливості звернутися до позивача з відповідним запитом.
          Щодо прохання відповідача про зменшення розміру стягнення 3% річних, представник позивача зауважив, що оскільки 3 % річних передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір 3% річних не підлягає зменшенню судом. 
          Відповідно до  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
          Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне. 
          Як вбачається з матеріалів справи,  рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2022 року по справі №910/1925/21, залишеним без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2023 року та Верховного Суду від 25.07.2023 року, позов Приватного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" задоволено. Стягнуто з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на користь Приватного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" 7 224 514,34 грн майнової шкоди та 108 367,71 грн витрат зі сплати судового збору. 
          Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 року у справі №910/1925/21 заяву Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» про розподіл судових витрат задоволено. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 344 402,67 грн. 
          Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 у справі №910/1925/21 скасовано та ухвалено додаткове рішення, яким заяву Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» 186 308,67 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
          Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 року клопотання Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» 112 983,24 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції. В решті клопотання Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» про розподіл судових витрат відмовлено. 
           20.06.2023 року на виконання рішення та постанови Північного апеляційного господарського суду видано накази. 
          Відповідно до  ст. 129 Конституції України  однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
          Частиною 1  ст. 129-1 Конституції України  встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
          Згідно з ч.2,4  ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"  судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
          Вказана норма кореспондується зі змістом  ст. 326 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.
          Статтею 327 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
          Так, з моменту постановлення судових рішень у справі №910/1925/21, які набрали законної сили, у відповідача виник обов`язок з їх виконання.
          З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що позивачем не було вжито необхідних заходів для виконання судового рішення, не звернуто стягнення у порядку, встановленому процесуальним законом та законом України «Про виконавче провадження».
          Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
          Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
          Норми ст. 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
          Відповіднодо ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
          Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
          Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.
          Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 року  у справі №922/2391/16 та 30.08.2022 року у справі №904/1427/21.
          Таким чином, судове рішення у справі №910/1925/21 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт завдання позивачу шкоди у розмірі 7224514,34 грн та наявності усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення підтверджено рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2022 року по справі №910/1925/21, яке набрало законної сили.
          Відповідно до норм статей 598 - 609 Цивільного кодексу України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. В той же час, приписи ст. 625 Цивільного кодексу України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, суми інфляційних та процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного 
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2022 року, постанови Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 року, постанови Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 року по справі №910/1925/21 Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» було перераховано на користь Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» грошові кошти у загальному розмірі 7 632  173,96 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №569 від 18.08.2023 року на суму 7 224 514,34 грн; №570 від 18.08.2023 року на суму 108 367,71 грн, №571 від 18.08.2023 року на суму 186 308,67 грн, №572 від 18.08.2023 року на суму 112 983,24 грн (а.с. 24-25)
          Статтею 599 Цивільного кодексу України  визначено, що зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.
          З прийняттям рішення про стягнення боргу, яким по суті фіксується обов`язок сторони сплатити кошти, зобов`язання, що виникли на підставі договору та їх прострочення не припиняються до їх повного виконання боржником.
          Згідно ч. 1  ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
          Відповідно статей  610,  611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
          Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
          Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Зі змісту статей  526,  599,  611,  625 Цивільного кодексу України  вбачається, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених  статтею 625 Цивільного кодексу України, за час прострочення
          Аналогічна правова позиція  викладена у постанові Верховного Суду від 04.10.2019 року у справі № 915/880/18.
          При цьому, колегія суддів відзначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України  нарахувань. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.
          Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених  ст. 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
          Нарахуванням позивачем інфляційних втрат та 3 % річних є правом кредитора (позивача), яке він може реалізувати при неналежному виконанні боржником грошового зобов`язання, що наразі допущено відповідачем та водночас є підставою настання для останнього відповідних правових наслідків, в даному випадку передбачених ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України.
          Так, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.
          З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що нарахування на суму майнової шкоди 3% річних та інфляційних
втрат на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України є безпідставним, адже стягнення суми майнової шкоди за рішенням суду не є наслідком порушення грошового зобов`язання, що судом першої інстанції не було враховано при розгляді справи, та призвело до винесення незаконного рішення.
          При цьому, враховуючи, враховуючи, що грошове зобов`язання виникло до ухвалення судового рішення по суті спору та не припинилося в наслідок набрання ним законної сили, нарахування 3% річних та інфляційних, згідно зі  ст. 625 Цивільного кодексу України, належить здійснювати на суму основного боргу, стягнуту цим судовим рішенням, до її повної сплати боржником, без урахування стягнутих цим рішенням сум пені, 3% річних, інфляційних втрат та судового збору.
          Водночас, з матеріалів даної справи вбачається, що позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних на суму, стягнуту згідно відповідних судових рішень уданій  справі, що включає в себе, окрім суми основного боргу витрати на професійну правничу допомогу.
          Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат нараховані на витрати на професійну правничу допомогу.
          Щодо позовних вимог в частині 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на суму заборгованості у розмірі 7 224 514,34 грн, стягнуту рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2022 року по справі №910/1925/21, залишеним без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2023 року та Верховного Суду від 25.07.2023 року, колегія суддів відзначає наступне.
          Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 Цивільного кодексу України).
          Згідно з ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що в  ст. 625 Цивільного кодексу України  визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 03.10.2023 рокуу справі №686/7081/21).
          Дослідивши наданий позивачем розрахунок 3 % річних, а також розрахунок, здійснений судом першої інстанції за загальний період прострочки з 12.04.2023 року по 17.08.2025 року, колегія суддів, погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних    підлягають частковому задоволенню у сумі 76005,85 грн.           
          Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.11.2023 року у справі №921/489/22, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч.2  ст. 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
          У кредитора згідно з ч.2  ст. 625 Цивільного кодексу України  є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.
          Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
          У постанові Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі №905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 року у справі №916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.
          У постанові від 26.06.2020 року у справі №905/21/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що у кредитора згідно з ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України  є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.
          Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
          Також суд виснував, що у судовій практиці часто виникають проблеми із застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. З огляду на таке, касаційний суд вважав за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці «А» на певну суму (до прикладу 100 грн.), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду «Х», помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу « і-1»), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: «Х» * «і-1» - 100 грн. = «ЗБ», де «Х» - залишок боргу на початок розрахункового періоду, «і-1» - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а «ЗБ» - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).
          А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць («ЗБ» відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).
          У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду («ЗБ») перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.
          Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.
          Дослідивши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, погоджується з розрахунком суду першої інстанції, що у позивача наявне право на нарахування інфляційних втрат на стягнуті згідно судовим рішенням суми за період прострочки з 01.05.2023 року по 31.07.2025 року у розмірі 50  295,33 грн.
          При цьому, враховуючи викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції здійснив невірне нарахування інфляційних втрат за неповний квітень 2023 року та неповний серпень 2023 року, як безпідставне та необґрунтоване. 
          При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що відповідачем не було подано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції контррозрахунку 3% річних, інфляційних нарахувань тощо.
          Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних, колегія суддів відзначає наступне.  
          Згідно   ст. 233 Господарського кодексу України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
          Аналогічні положення також містить ч. 3  ст. 551 Цивільного кодексу України, положення якої надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
          При цьому, судом враховано, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 вказала, зокрема, про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до  ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (пункт 8.38 постанови).
          В ухвалі Велика Палата Верховного Суду від 28.02.2024 року у справі № 915/534/22, якою справу повернуто колегії Касаційного суду у складі Верховного Суду для розгляду, зокрема, вказала у справі №     902/417/18, від висновків у якій вважає за необхідне відступити Касаційний господарський суд, зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшувати розмір процентів річних, нарахованих на підставі  ст. 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.
          При цьому, у постанові від 05.06.2024 року у справі № 910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі  ст. 625 Цивільного кодексу України,  є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі  ст. 625 Цивільного кодексу України,  не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.
          Згідно з положеннями ч. 4  ст. 236 Господарського процесуального кодексу України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 року у справі №903/602/24 зазначено, що суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
          Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
          Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
          Так, з огляду на конкретні обставини цієї справи, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зменшення 3% річних, нарахованих відповідно до  ст. 625 Цивільного кодексу України.
          До того ж, як вже було зазначено вище, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі  ст. 625 Цивільного кодексу України,  не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.
          Разом з тим інфляційні витрати не є неустойкою або штрафними санкціями, в розумінні  ст. 549 Цивільного кодексу України  та ч. 1  ст. 230 Господарського кодексу України, з огляду на що у суду відсутні підстави для зменшення розміру нарахованих позивачем інфляційних витрат.
          За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відсутні підстав для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача.
          Апеляційний суд, проаналізувавши судові рішення, висновки у яких, на думку скаржника, підлягають застосуванню у цій справі, вказує на те, що такі висновки не є релевантними до обставин справи.
          Разом з цим, колегія суддів відзначає, що оскаржуване рішення не суперечить  правовій позиції  Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 03.10.2023 року у справі № 686/7081/21, на яку посилається скаржник.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог. 
          Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що враховуючи приписи  ст. 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, розгляд даної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень  Господарського процесуального кодексу України  та  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
          Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування ухваленого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.    
                    Судові витрати, згідно до  ст. 129 Господарського процесуального кодексу України  покласти на апелянта.          
                    Керуючись ст.ст.  129,  140,  234,  235,  275,  276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
                                                                                                                        
                                                                                                                      УХВАЛИВ:                    
          1.    Апеляційну скаргу     Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення   Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 року у справі №910/6809/25 залишити без задоволення.
                    2. Рішення    Господарського суду міста Києва    від 13.08.2025 року у справі №910/6809/25 залишити без змін.
                    3.    Матеріали справи № 910/6809/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                А.Г. Майданевич