РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 563/1142/24
Провадження № 22-ц/4815/24/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Ковальчук Н. М.,
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.,
секретар судового засідання – Маринич В. В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кужеля Захара Павловича на ухвалу Корецького районного суду Рівненської області від 30 травня 2025 року у справі за клопотанням ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кужель Захар Павлович, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Корецької міської ради Рівненської області, як Орган опіки та піклування, про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню,

в с т а н о в и в:

Представник заявника, адвокат Кужель З.П. звернувся до суду з клопотанням про визнання в Україні рішення іноземного суду, а саме, Західної Уусімаа країни Фінляндія від 14 вересня 2023 року, яким ухвалено, що дитина, ОСОБА_3 повинна перебувати під одноосібною опікою свого батька - ОСОБА_4 та проживати з ним. Просить визнати в Україні вказане рішення суду.

Ухвалою Корецького районного суду Рівненської області від 30 травня 2025 року в задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню – відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків обставинам справи, просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення клопотання.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд дійшов помилкових висновків про неналежне повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи іноземним судом та не врахував, що провадження фінським судом було розпочате 25.08.2022 року, а рішення від 14.09.2023 року було винесено та набрало законної сили раніше ніж рішення національного суду України у справі №563/947/23.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 21 травня 2024 року уклала шлюб із ОСОБА_6 та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на " ОСОБА_7 ", що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 21 травня 2024 року.

14 вересня 2023 року судом першої інстанції Західної Уусімаа (Фінляндська Республіка) винесено рішення за яким: дитина ОСОБА_3 повинна перебувати під одноосібною опікою свого батька ОСОБА_4 і проживати з батьком; ОСОБА_8 зобов`язана виплачувати своїй дитині ОСОБА_9 щомісячну допомогу на утримання (аліменти) в розмірі 172,59 євро на місяць з моменту позовної заяви 25.08.2022р., поки не буде ухвалене інше рішення або дитині не виповниться 18 років.

29 грудня 2023 року Корецьким районним судом Рівненської області було винесено рішення, яким шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 - розірвано, визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення набрало законної сили 09 травня 2024 року, оскільки постановою Рівненського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кужеля Захара Павловича залишено без задоволення, а рішення Корецького районного суду Рівненської області від 29 грудня 2023 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволені клопотання ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив зокрема із того, що визнання рішення іноземного суду буде суперечити наявності судового рішення, яке було ухвалене в Україні, а саме у справі №563/947/23.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Визнання рішення іноземного суду – поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом (п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про міжнародне приватне право").

Відповідно до ст. 81 Закону України "Про міжнародне приватне право", в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. В Україні не можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.

Згідно зі ст. 82 Закону України "Про міжнародне приватне право", визнання та виконання рішень, визначених у ст. 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Статтею 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до частини сьомої статті 473 ЦПК України, у визнанні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Частиною першою статті 468 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Підпунктом 3 пункту 1 Закону України "Про ратифікацію Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми" встановлено застереження до статті 17 Конвенції про те, що за наявності будь-якої з підстав, визначених у статті 10 Конвенції, у випадках, передбачених статтями 8 і 9 Конвенції, Україна залишає за собою право відмовитися від визнання та виконання надісланих їй рішень стосовно опіки над дітьми.

У пункті 1 статті 10 Європейська конвенція про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми від 20 травня 1980 р., передбачає, що у визнанні та виконанні рішення іноземного суду може бути відмовлено, якщо: 
на час порушення розгляду в Державі походження дитина була громадянином запитуваної Держави або зазвичай проживала в ній та не мала жодних таких зв`язків з Державою походження (пп. і) пп. с) п. 1 ст. 10 Конвенції);
рішення є не сумісним з рішенням, яке було ухвалене в запитуваній Державі або підлягає виконанню в цій Державі після його ухвалення в третій Державі, унаслідок провадження, порушеного до подання прохання про визнання чи виконання, та якщо відмова відповідає інтересам благополуччя дитини (пп. d) п. 1 ст. 10 Конвенції).

Як вбачається з рішення суду першої інстанції Західної Уусімаа (Фінляндська Республіка) ОСОБА_1 звернувся з позовом 25.08.2022 року.
Водночас національними судами України у справі №563/947/23 встановлено, що згідно заяви, посвідченої 05 серпня 2022 року приватним нотаріусом Рівненського району Рівненської області Дицяк Т.М., позивач ОСОБА_5 дала згоду на туристичну подорож малолітньої доньки ОСОБА_11 за кордон до Фінляндської Республіки, у період з 05 серпня 2022 року по 05 вересня 2022, у супроводі батька ОСОБА_1 та/або бабусі ОСОБА_12 , які зобов`язувались своєчасно повернути дочку до України після закінчення терміну перебування за кордоном.

Однак дитина не була повернута на територію постійного місця проживання.

Отже згідно пп. і) пп. с) п. 1 ст. 10 Конвенції, слід вімовити у визнанні рішення іноземного суду щодо опіки, оскільки на час порушення ОСОБА_1 цього питання дитина була громадянином України та постійно тут проживала і не мала такого зв`язку з Фінляндською Республікою.

Також відмову у задоволенні клопотання про визнання іноземного рішення суду слід обґрунтувати й пп. d) п. 1 ст. 10 Конвенції, оскільки до подання прохання про визнання 28.06.2024 р. ОСОБА_5 ініціювала провадження у справі №563/947/23, яке набрало законної сили 09.05.2024 року. Тобто рішення іноземного є несумісним з рішенням, яке було ухвалене в Україні, про що вказував і суд першої інстанції у справі що наразі переглядається апеляційним судом.

Аналіз викладеного свідчить про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кужеля Захара Павловича залишити без задоволення.

Ухвалу Корецького районного суду Рівненської області від 30 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 січня 2026 року.

Головуючий          Ковальчук Н. М.

Судді:          Хилевич С. В.

Шимків С. С.