КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 372/920/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/600/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами заступника керівника Київської обласної прокуратури О. Ткаленка на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 січня 2024 року та представника ОСОБА_1 - адвоката Федька Тараса Вікторовича на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 січня 2024 року (суддя Проць Т.В.) у цивільній справі за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним розпорядження, скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки,

встановив:

у лютому 2023 року керівник Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду загальною площею 0,9108 га, шляхом визнання недійсним розпорядження голови Обухівської районної державної адміністрації від 21 грудня 2009 року №1685 в частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району. Просив також усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення загальною площею 0,9108 га, шляхом скасування реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку у Поземельній книзі щодо державних актів: серії ЯИ №452732 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0111, площею 0,2500 га, зареєстрованого 26.07.2012 за №3223155400030160111:3:001; серії ЯИ №452733 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0112, площею 0,2500 га, зареєстрованого 26.07.2012 за № 3223155400030160112:3:001; серії ЯИ №452734 на земельну ділянку з кадастровим 

номером 3223155400:03:016:0113, площею 0,4108 га, зареєстрованого 26.07.2012 за №3223155400030160113:3:001 та повернути вказані земельні ділянки на користь Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .
Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 21 грудня 2009 року №1685 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району, вилучено ділянки загальною площею 28,9108 га з користування ТОВ «Лотос», ТОВ «Альфа-Плюс», ТОВ «Затишне», ТОВ «Дана», ТОВ «ОК-Інвест», ЗАТ «ТІЗ-Топаз» та передано безоплатно у власність 17 громадянам для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного розпорядження Управлінням Державного комітету України із земельних ресурсів в Обухівському районі 15.03.2010 видано та одночасно зареєстровано державні акти на земельні ділянки вказаним громадянам в т.ч. ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0111, площею 0,2500 га, державний акт серії ЯИ №452732, зареєстрований за №011095000400; ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0112, площею 0,2500 га, державний акт серії ЯИ №452733 зареєстрований за №011095000399; ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0113, площею 0,4108 га, державний акт серії ЯИ №452734 зареєстрований за №011095000397. 
Прокурор стверджував, що проведеною Генеральною прокуратурою України перевіркою встановлено, що прийняття Обухівською районною державною адміністрацією розпорядження щодо затвердження проекту землеустрою та передачі земельних ділянок у власність, видача та реєстрація управлінням Держкомзему в Обухівському районі державних актів на право власності на земельні ділянки на території Козинської селищної ради 17 громадянам, а також подальше часткове відчуження цих ділянок за цивільно-правовими угодами здійсненні з порушенням вимог законодавства. 
Прокурор зазначав, що ТОВ «Геоверв», яке начебто розробляло проект із землеустрою, повідомило, що дійсно укладало договір від 22 жовтня 2009 року на розробку проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у межах Козинської селищної ради, але у зв`язку з несплатою авансу за виконання робіт проект щодо відведення земельних ділянок у власність 17 громадянам не розроблявся, роботи не виконувались. 
Також прокурор вказував, що проведеною Державною інспекцією сільського господарства в Київській області перевіркою встановлено, що всупереч вимогам законодавства технічне завдання на розробку проекту землеустрою замовниками (громадянами) не затверджено. Згідно висновку вказаної інспекції при розпорядженні земельними ділянками за межами населених пунктів Козинською селищною радою перевищено власні повноваження, визначені пунктом 12 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу. 
Крім цього прокурор зазначав, що відповідно до Проекту формування території та встановлення меж Козинської селищної ради та схем розташування ділянок частина спірних земельних ділянок накладаються на землі лісогосподарського призначення, в т.ч. і земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:03:016:0111, 3223155400:03:016:0112 та 3223155400:03:016:0113. 
Прокурор вважав, що при виділенні земельних ділянок 17 громадянам не дотримано вимоги ст. 88, 89, 91 ВК України, ст. 63, 198 ЗК України, постанови КМУ від 8 травня 1996 року №486 «Про затвердження порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», наказу Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року №434 «Про затвердження порядку погодження природоохороними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок». 

Прокурор зазначав, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 листопада 2013 року у справі №1018/7578/12 позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, Державного агентства земельних ресурсів України, Державної інспекції сільського господарства України» задоволено частково, визнано незаконним і скасовано розпорядження голови Обухівської держадміністрації від 21 грудня 2009 року №1685 у частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельних ділянок у власність 17 громадянам для ведення особистого селянського господарства; визнано недійсними видані вказаним громадянам державні акти, укладені 29 березня 2012 року договори купівлі-продажу; зобов`язано скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки за вказаними особами. Постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року у вказаній справі рішення суду в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 скасовано, у задоволенні позовних вимог до вказаних осіб відмовлено. Підставою для відмови в позові став той факт, що 20 червня 2012 року зазначені відповідачі у справі продали належні їм спірні ділянки ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу. Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вимоги прокурора стосуються права власності ОСОБА_1 , який не був визначений відповідачем у справі і до нього не заявлялись позовні вимоги. Вказана постанова є приюдиційною, встановлені нею обставини порушення порядку виділення земельних ділянок, які на разі належать ОСОБА_1 , не підлягають доказуванню.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 січня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Федька Т.В. задоволено частково, стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертизи у розмірі 24 800грн. У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури О. Ткаленко просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити; додаткове рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви представника відповідача про стягнення судових витрат відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Прокурор вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо непреюдиційності до даної справи обставин, встановлених у справі № 1018/7578/12, оскільки в ній приймали участь первинні власники спірних земельних ділянок ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_1 був учасником справи № 1018/7578/12, оскільки саме за його апеляційною скаргою здійснювався перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 листопада 2013 року.
Також прокурор стверджує, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо недоведеності приналежності спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, оскільки відповідно до висновку Державної інспекції сільського господарства в Київській області (лист від 14 червня 2012 року № 718/10-14), на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 21 грудня 2009 року № 1685, землі, площею 28,9108 га, передано у власність 17 громадянам, у тому числі і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за рахунок земель водного фонду та лісогосподарського призначення. Вказане вбачається з Проекту формування території та встановлення меж Козинської селищної ради та схем розташування ділянок, частина з яких, у тому числі і спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:03:016:0111, 3223155400:03:016:0112 та 3223155400:03:016:0113, 

накладаються на землі лісогосподарського призначення.
Також прокурор вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 633/07-2023 від 31 липня 2023 року, оскільки питання віднесення земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення не входить до завдань земельно-технічної експертизи. При цьому питання, що були поставлені на вирішення експертизи, можуть вирішуватись виключно на підставі відповідної технічної документації, у тому числі результатів виконання топографічно-геодезичних робіт, які проводяться відповідними фахівцями, з використанням відповідного обладнання та бази даних, яких у розпорядженні експерта не було. Не надавались експерту і правовстановлюючі документи на землі лісогосподарського призначення, якими є відповідні планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Крім того прокурор посилається на недобросовісність у даних правовідносинах як первісних власників земельних ділянок - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які відчужували спірні земельні ділянки, знаючи про наявність судового спору щодо них, так і ОСОБА_1 , який будучи адвокатом, з 2001 року не перевірив спірності походження цих земельних ділянок.
Також прокурор посилається на те, що договір № 05/06-01 від 5 червня 2023 року про надання правової допомоги від імені АО «Лавринович і партнери» підписаний керуючим партнером ОСОБА_5 , однак згідно відомостей з офіційного веб-сайту об`єднання він має інший статус в об`єданні - виконавчий партнер. Крім того, з лютого 2022 року ОСОБА_5 проходить військову службу, а тому, згідно пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не може виконувати посадові обов`язки ні як керівник адвокатського об`єднання, ні як адвокат. Також, цим договором передбачено можливість залученні інших адвокатів, які входять до адвокатського об`єднання, проте матеріали справи не містять відомостей стосовно того, що Федько Т.В. та Кіян А.В. входять до зазначеного адвокатського об`єднання або перебувають з ним у трудових відносинах.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Федько Т.В. у поданій апеляційній скарзі просить додаткове рішення суду в частині відмови у задоволенні заяви про стягнення судових витрат скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Київської обласної прокуратури на корить ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 149 037,40грн.
Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції зробив неправильний висновок, що відсутність в матеріалах справи доказів підтвердження оплати ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу є підставою для відмови у стягненні таких витрат, оскільки згідно неодноразово висловленої правової позиції Верховного Суду, яка неврахована судом першої інстанції, до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування, так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Кіян А.В. просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що обставини, встановлені у справі № 1018/7578/12, не є преюдиціальними у даній справі, оскільки у вказаній цивільній справі не встановлювались жодні фактичні обставини, які б стосувались саме трьох земельних ділянок ОСОБА_1 , який не був стороною та не приймав участь у розгляді справи, а тому посилання прокурора є безпідставне.
Представник відповідача також зазначає, що лист Державної інспекції сільського господарства в Київській області, який не є актом перевірки, не є належним та допустимим доказом на доведення факту розташування спірних земельних ділянок на 

землях лісового фонду, а інших належних доказів та доведення цього факту матеріали справи не містять.
У той же час, представник відповідача вважає, що висновок земельно-технічної експертизи № 633/07-2023 від 31 липня 2023 року є належними доказом у даній справі, а посилання прокурора на ненадання експерту планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування є необґрунтованим, оскільки такі документи відсутні, так як спірні земельні ділянки не відносяться до земель лісогосподарського призначення і по відношенню до них такі документи не виготовлялись.
Крім того, представник відповідача зазначає про безпідставність доводів прокурора стосовно недобросовісності первинних власників - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та нового власника - ОСОБА_1 , які ніби то знали про наявність судового спору стосовно вказаних земельних ділянок. Однак, прокурор не звернув увагу на те, що відчуження спірних земельних ділянок відбулось у червні 2012 року, реєстрації права власності - у липні 2012 року, у той час як прокурор звернувся з позовом до суду лише у листопаді 2012 року. Таким чином, на момент придбання ОСОБА_1 спірних земельних ділянок, жодного судового спору з їх приводу не існувало.
Стосовно посилання прокурора на відсутність у представників відповідача належних повноважень, адвокат Кіян А.В. зазначає, що повноваження захисників, у відповідності до частини 4 статті 62 ЦПК України належним чином підтверджено ордерами на надання правової допомоги, виданими на його ім`я та на ім`я адвоката Федька Т.В., що передбачено умовами договору про надання правової допомоги № 05/06-01 від 5 червня 2023 року.
Київська обласна державна адміністрація, Обухівська районна державна адміністрація Київської області, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг, шляхом направлення судових повісток-повідомлень до їх електронних кабінетів у системі «Електронний суд» (с.с.118, 124 т.3), а також ОСОБА_4 , шляхом направлення судової повістки-повідомлення на її поштову адресу (с.с.132 т.3), у судове засідання не з`явилися, клопотання про його відкладення не подали.
ОСОБА_2 та ОСОБА_8 про день, час та місце розгляду апеляційних скарг повідомлялись за наявними в матеріалах справи поштовими адресами, однак судові повістки-повідомлення повернулись до апеляційного суду без вручення з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.126-127, 129-130 т.3).
Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а у разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною або іншим учасником справи.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку 
чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Матеріали справи не містять інших адрес місця знаходження ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , тому, виходячи з вищезазначених норм процесуального права, вони вважаються належним чином повідомленими про день, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про його відкладення не подали.
Враховуючи викладене, колегія суддів відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представників Київської обласної державної адміністрації, Обухівської районної державної адміністрації Київської області, а також третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 . 

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення прокурора Недвиги Н.О., яка апеляційну скаргу прокуратури підтримала, проти задоволення апеляційної скарги представника відповідача заперечувала, представників відповідача ОСОБА_1 - адвокатів Федька Т.В. та Кіяна А.В., які проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували, їх апеляційну скаргу підтримали, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу прокурора, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 21 грудня 2009 року № 1685 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, вилучено ділянки, загальною площею 28,9108 га, з користування ТОВ «Лотос», ТОВ «Альфа-Плюс», ТОВ «Затишне», ТОВ «Дана», ТОВ «ОК-Інвест», ЗАТ «ТІЗ-Топаз» та передано у власність 17 громадянам для ведення особистого селянського господарства (с.с.24-25 т.1).
На підставі вказаного розпорядження управлінням Державного комітету України із земельних ресурсів в Обухівському районі 15 березня 2010 року видано та одночасно зареєстровано державні акти на земельні ділянки, зокрема, ОСОБА_2 - на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0111, площею 0,25 га, держаний акт серії ЯИ № 452732, зареєстрований за номером 011095000400 (с.с.43-44 т.1); ОСОБА_3 - на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0112, площею 0,25 га, держаний акт серії ЯИ № 452733, зареєстрований за номером 011095000399 (с.с.45-46 т.1); ОСОБА_4 - на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0113, площею 0,4108 га, держаний акт серії ЯИ № 452734, зареєстрований за номером 011095000397 (с.с.47-48 т.1).
20 червня 2012 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корецькою І.С., зареєстрований в реєстрі за номером 971, відповідно до умов якого продавець передає земельну ділянку, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Козинська селищна рада, кадастровий номер: 3223155400:03:016:0111, у власність покупцеві, а покупець приймає земельну ділянку та сплачує за неї грошову суму в розмірі та на умовах, які визначені в даному договорі (с.с.37-38 т.1).
20 червня 2012 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корецькою І.С., зареєстрований в реєстрі за номером 972, відповідно до умов якого продавець передає земельну ділянку, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Козинська селищна рада, кадастровий номер: 3223155400:03:016:0112, у власність покупцеві, а покупець приймає земельну ділянку та сплачує за неї грошову суму в розмірі та на умовах, які визначені в даному договорі (с.с.39-40 т.1).
20 червня 2012 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корецькою І.С., зареєстрований в реєстрі за номером 973, відповідно до умов якого продавець передає земельну ділянку, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Козинська селищна рада, кадастровий номер: 3223155400:03:016:0113, у власність покупцеві, а покупець приймає земельну ділянку та сплачує за неї грошову суму в розмірі та на умовах, які визначені в даному договорі (с.с.41-42 т.1).
При посвідченні вказаних договорів купівлі-продажу, приватним нотаріусом 

Київського міського нотаріального округу Корецькою І.С. на оригіналах державних актів зроблено відмітки про перехід права власності на зазначені земельні ділянки до ОСОБА_1 
17 липня 2012 року зазначені договори купівлі-продажу були зареєстровані в Козинській селищній раді, що підтверджується відповідною відміткою на цих договорах.
26 липня 2012 року управлінням Держкомзему у Обухівському районі Київської області було внесено зміни до поземельної книги про ОСОБА_1 , як власника земельних ділянок з кадастровими номерами: 3223155400:03:016:0111, 3223155400:03:016:0112, 3223155400:03:016:0113, про що зроблено відповідні відмітки на державних актах на право власності на земельну ділянку.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 листопада 2013 року у справі № 1018/7578/12, визнано незаконним і скасовано розпорядження голови Обухівської районної державної адміністрації від 21 грудня 2009 року № 1685 у частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельних ділянок у власність 17 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області; визнано недійсними видані громадянам 15 березня 2010 року державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, зокрема: державний акт серії ЯИ № 452732, виданий ОСОБА_2 на ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0111, площею 0,25 га, зареєстрований за номером 011095000400; державний акт серії ЯИ № 452733, виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0112, площею 0,25 га, зареєстрований за номером 011095000399; державний акт серії ЯИ № 452734, виданий ОСОБА_4 на ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0113, площею 0,4108 га, зареєстрований за номером 011095000397; зобов`язано управління Держземагентства в Обухівському районі Київської області скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки за фізичними особами, зокрема, ОСОБА_2 на ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0111, площею 0,25 га; ОСОБА_3 на ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0112, площею 0,25 га; ОСОБА_4 на ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0113, площею 0,4108 га (с.с.56-68 т.1).
Постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 листопада 2013 року в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким: відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Обухівської районної державної адміністрації від 21 грудня 2019 року № 1685 в частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області; визнання недійсними виданих ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 15 березня 2010 року державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, а саме: державного акту серії ЯИ № 452732, виданого ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0111, площею 0,25 га, державного акту серії ЯИ № 452733, виданого ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0112, площею 0,25 га, державного акту серії ЯИ № 452734, виданого ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:016:0113, площею 0,4108 га; зобов`язання управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області 

скасувати державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (с.с.82-95 т.1).
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 633/07-2023 від 31 липня 2023 року, складеного судовим експертом ТОВ «Центр будівельних та земельних експертиз» Свістуновим І.С., на підстави заяви адвоката АО «Лавринович і партнери» Федька Т.В. від 23 червня 2023 року (далі - Висновок експерта), виходячи із обсягу наданих на дослідження матеріалів по цивільній справі № 372/920/23, обставини (факт) накладання земельних ділянок із кадастровими номерами: 3223155400:03:016:0111, 3223155400:03:016:0112, 3223155400:03:016:0113 на землі лісогосподарського призначення не підтверджується. Разом з тим, виходячи із наданих на дослідження матеріалів, також встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223155400:03:016:0111, 3223155400:03:016:0112, 3223155400:03:016:0113, які на праві власності належать ОСОБА_1 , з плямою накладення від 99,92 % до 100% (наведено у таблиці № 2 в дослідницькій частині висновку) перетинаються у площині із земельною ділянкою з кадастровим номером: 3223155400:03:016:0006, яка перебуває у комунальній власності Козинської селищної ради та має цільове призначення «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», категорія земель «Землі житлової і громадської забудови», що не відноситься до земель лісогосподарського призначення (с.с.1-17 т.2).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані прокурором докази, як самостійно, так і у сукупності, не доводять, що земельні ділянки, які належать ОСОБА_1 , є об`єктами лісового фонду, не визначають їх правовий режим, як належних до категорії земель лісогосподарського призначення.
Суд першої інстанції посилався на те, що прокурором в підтвердження позовних вимог не надано жодних планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування чи інших доказів, які б підтверджували його доводи про належність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського фонду.
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції відповідає матеріалам справи та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.
Частиною першою статті 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами. Юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 19 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття рішень щодо передачі у власність громадянам спірних земельних ділянок) передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до статті 55 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, 

чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
Статтею13 ЗК України визначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності (стаття 84 ЗК України).
Частиною дев`ятою статті 149 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 48 ЛК України (у редакції, чинній на момент надання спірних земельних ділянок у власність) матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального 

органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.
Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. 
Відповідно до частини першої статті 33 ЛК України сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території, зокрема, передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними.
Згідно з частиною першою статті 53 ЛК України державний лісовий кадастр ведеться центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства за єдиною для України системою за рахунок коштів державного бюджету.
Облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Ведення обліку лісів забезпечується постійним підтриманням в актуалізованому стані характеристик кожної лісової ділянки, їх змін, спричинених господарською діяльністю, стихійним лихом або іншими причинами (частини перша-третя статті 54 ЛК України).
Зазначаючи про накладення спірних земельних ділянок на землі лісового фонду, прокурор посилався на лист Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 14 червня 2012 року № 718/10-14, згідно якого проект землеустрою, затверджений розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 21 грудня 2009 року № 1685, не може вважатись документацією із землеустрою, яка є підставою для прийняття рішення щодо відведення земельних ділянок для їх подальшої приватизації, оскільки за результатами перевірки Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, зроблено висновок про недостовірність відомостей, які містяться в досліджуваному проекті землеустрою, неякісну його підготовку, а також, що проект розроблено всупереч вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», постанови Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 611 особою, яка не має необхідних знань на виконання робіт на проведення робіт із землеустрою (с.с.26-35 т.1).
Також, згідно зазначеного листа, Державною інспекцією сільського господарства в Київській області зроблено висновок, що відповідно до проекту формування території та встановлення меж Козинської селищної ради, спірні земельні ділянки знаходяться за межами населеного пункту та передані у власність громадянам за рахунок земель лісогосподарського призначення та водного фонду (канал, озеро, прибережні захисні смуги, смуги відведення).
Згідно розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 21 грудня 2009 року № 1685 проект землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок, був розроблений ТОВ «Геоверв».
Однак, листом ТОВ «Геоверв» від 18 квітня 2012 року № 58 повідомлено, що товариство не розробляло проекти із землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок у зв`язку з несплатою замовником авансу за виконання робіт (с.с.36 т.1).
Разом з цим, згідно витягів з Державного земельного кадастру на спірні земельні ділянки від 19 квітня 2021 року, зазначені земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223155400:03:016:0111, 3223155400:03:016:0112, 3223155400:03:016:0113, які належать на праві приватної власності ОСОБА_1 , відносяться до категорії земель 

сільськогосподарського призначення, цільовим призначенням яких є ведення особистого селянського господарства (с.с.144,149,154 т.1). 
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доводи апеляційної скарги прокурора, що суду надані належні та достатні докази у підтвердження позовних вимог, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зі змісту листа Державної інспекції сільського господарства в Київській області не вбачається, що три спірні земельні ділянки за кадастровими номерами: 3223155400:03:016:0111, 3223155400:03:016:0112, 3223155400:03:016:0113, які належать ОСОБА_1 , належать до земель лісогосподарського призначення або накладаються на такі землі.
Разом з тим, за відсутності державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують факт (обставини) віднесення певних земель до земель лісогосподарського призначення є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).
Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.
Однак, звертаючись до суду з цим позовом, прокурор не надав жодних планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування щодо спірних земельних ділянок, 

пославшись лише на висновки Державної інспекції сільського господарства в Київській області, викладені у листі від 14 червня 2012 року № 718/10-14.
При цьому, зі змісту вказаного листа також вбачається, що висновок про перебування спірних земельних ділянок у складі земель лісового фонду Державною інспекцією сільського господарства в Київській області зроблено на підставі певних схем розташування земельних ділянок, однак такі схеми також не були долучені прокурором до матеріалів справи. 
Також, прокурор у своїх доводах зазначав, що постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року у справі № 1018/7578/12 встановлено обставини, які, в силу положень статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню у даній справі, зокрема стосовно того, що при відведенні 17 земельних ділянок громадянам на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 21 грудня 2009 року № 1685 не було дотримано норми чинного на той час законодавства, в результаті чого у власність 17 громадян для ведення особистого селянського господарства були передані землі, загальною площею 28,9108 га, за рахунок земель водного фонду та лісогосподарського призначення.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 твикладено правовий висновок, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини».
Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 вересня 2021 року у справі № 369/11118/17, від 08 листопада 2022 року у справі № 457/174/16-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 522/4958/16-ц.
Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18).
Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (постанова Верховного Суду від 5 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19).
Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не був учасником справи № 1018/7578/12, на яку посилається прокурор, більше того, позов у вказаній справі був заявлений у листопаді 2012 року, тоді як ОСОБА_1 придбав спірні земельні ділянки ще в червні 2012 року.
Отже, під час розгляду справи № 1018/7578/12 не досліджувались обставини та не встановлювалась правомірність набуття ОСОБА_1 спірних земельних ділянок у приватну власність, тоді як судом досліджувалось набуття у власність цих же земельних ділянок іншими особами, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при цьому рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 листопада 2013 

року в цій частині було скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
За таких обставин колегія суддів вважає, що постанова Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року у справі № 1018/7578/12 не має преюдиційного значення для даної справи, оскільки нею не встановлено жодних фактичних обставин, які б стосувались порушення законодавства саме під час набуття ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що прокурором не було спростовано Висновок експерта, в якому, на основі наявних в матеріалах справи доказів, було зроблено висновок про те, що спірні земельні ділянки не відносяться до земель лісогосподарського призначення.
При цьому, колегія суддів враховує, що у тексті Висновку експерта, а саме на його третій сторінці, зазначено про те, що він підготовлений для подання до суду, а експерт є обізнаним про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання його обов`язків.
Крім цього, зі змісту Висновку експерта вбачається, що замовником, для складання цього висновку, були надані експерту всі документи, які знаходяться у матеріалах даної справи, та на які посилається прокурор як на підстави свої позовних вимог, відтак, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора з приводу того, що стороною відповідача не було надано експерту всю технічну документацію по вказаних земельних ділянках, зокрема планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, оскільки заявляючи позов, прокурор на такі докази не посилався. 
Також, колегія суддів приймає до уваги той факт, що на момент придбання ОСОБА_1 спірних земельних ділянок у червні 2012 року та реєстрації права власності у поземельній книзі у липні 2012 року, будь-які судові спори з приводу цих земельних ділянок були відсутні, оскільки прокурор звернувся до суду із згаданим позовом лише в листопаді 2012 року, відтак посилання прокурора на те, що ОСОБА_1 під час придбання вказаних земельних ділянок не перевірив їх статус є безпідставним.
Посилання в апеляційній скарзі прокурора на відсутність у представників ОСОБА_1. належних повноважень здійснювати представництво останнього в даній справі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки адвокатами Федько Т.В. та Кіян А.В. у відповідності до вимог частини четвертої статті 62 ЦПК України до матеріалів справи було додано ордери на надання правової допомоги (с.с.168, 173 т.1).
Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без 

відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника.
Верховний Суд сформував сталу практику у подібних спорах за позовами прокурора щодо витребування на користь держави (територіальної громади) земельних ділянок лісового фонду, отриманих з порушенням приписів законодавства та відчужених на користь третіх осіб.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (пункт 94)).
Власник з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19 (пункт 9.47) та інших).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Отже, колегія суддів також вважає, що прокурором було обрано неефективний спосіб судового захисту, що, в свою чергу, є самостійною підставою для відмови у позові.

Щодо оскарження додаткового рішення суду
27 грудня 2023 року до Обухівського районного суду Київської області надійшла 

заява представника ОСОБА_1 - адвоката Федька Т.В. про ухвалення додаткового рішення, у якій представник позивача просив стягнути з Обухівської окружної прокуратури Київської області на користь позивача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 149 037,40грн та витрати на проведення експертизи в сумі 24 800грн, посилаючись на те, що у відзиві на позовну заяву він просив покласти судові витрати на Обухівську окружну прокуратуру Київської області та зазначав, що докази понесення ОСОБА_1 витрат, які пов`язані з розглядом даної справи, будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом.
До відзиву на позовну заяву представником відповідача був долучений договір про надання правової допомоги № 05/06-01 від 5 червня 2023 року, укладений між ОСОБА_1. (замовник) та Адвокатським об`єднанням «Лавринович і Партнери» (виконавець) (далі - Договір № 05/06-01), відповідно до умов якого виконавець зобов`язується надати замовнику професійну правничу допомогу, визначену в пунктах 1.2-1.3 цього договору, а замовник зобов`язується прийняти її та оплатити своєчасно в повному обсязі згідно з умовами цього договору (с.с.159-165 т.1).
Згідно пунктів 2.2-2.3 Договору № 05/06-01 вартість допомоги, визначеної в пунктах 1.2-1.3 цього договору, розраховується на основі фактичних трудовитрат виконавця, виходячи із розміру погодинної ставки, яка складає гривневий еквівалент 190 євро відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день виставлення рахунку фактури. Вартість наданої допомоги визначається шляхом множення погодинної ставки, вказаної в пункті 2.2 цього договору, на кількість витрачених годин. Протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі, зазначеної у пункту 1.2 цього договору, виконавець складає детальний опис виконаних робіт із зазначенням витраченого адвокатами виконавця часу на надання допомоги та після підписання акту приймання-передачі, направляє рахунок-фактуру для здійснення оплати, яка здійснюється замовником протягом 60 календарних днів. 
До заяви про ухвалення додаткового рішення представник відповідача додав:
копію звіту про надання правової за Договором № 05/06-01 від 22 грудня 2023 року, згідно якого адвокатами Федьком Т.В. та Кіяном А.В. витрачено 19 годин на надання правової допомоги ОСОБА_1 за цим договором на загальну вартість 149 037,40грн (с.с.88-89 т.2);
копію акту приймання наданих послуг з юридичного обслуговування, згідно якого виконавець надав, а замовник прийняв професійні послуги згідно з Договором № 05/06-01 на загальну суму 149 037,40грн (с.с.90 т.2);
копію рахунку-фактури № АО-0036 від 22 грудня 2023 року, виставленого АО «Лавринович і Партнери» ОСОБА_1. за надані згідно Договору № 05/06-01 послуги на суму 149 037,40грн (с.с.91 т.2).
У запереченнях на заяву про ухвалення додаткового рішення, прокурор просив у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на те, що представником відповідача не було надано належних та допустимих доказів понесення заявлених витрат, а також зазначав, що розмір судових витрат, заявлений стороною відповідача, не відповідає критеріям розумності, співмірності та обґрунтованості.
Відмовляючи у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що представник відповідача не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження сплати відповідачем витрат на правничу допомогу, зокрема квитанції, платіжного доручення чи будь-якого іншого відповідного документу.
Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимоги представника відповідача про відшкодування витрат, понесених ОСОБА_1., на складання експертного висновку, оскільки така вимога узгоджується з положеннями статті 139 ЦПК України, а заявлений розмір витрат на складання експертного висновку є співмірним з обсягом виконаної експертом роботи та її складністю.

Також суд першої інстанції зазначив, що Обухівська окружна прокуратура не має статусу юридичної особи, діє без коду ЄДРПОУ, який є обов`язковим реквізитом виконавчого документу та підпорядкована Київській обласній прокуратурі, тому саме на останню як юридичну особу мають бути покладені судові витрати відповідача у даній справі. 
Переглядаючи додаткове рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів зазначає про наступне.
Згідно з ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат Федько Т.В. зазначив, що попередній (орієнтований) розмір судових витрат на правову допомогу, які ОСОБА_1 очікує понести у зв`язку із розглядом справи, становить 250 000грн, однак попередній орієнтовний розрахунок витрат у відзиві на позовну заяву наведено не було. Також у відзиві представник відповідача зазначив, що докази у підтвердження понесених витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі.
Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл 

судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Виходячи із зазначених норм процесуального права, колегія суддів погоджується з доводами представника відповідача, що не надання доказів оплати витрат на правову допомогу, не може бути підставою для відмови у відшкодуванні понесених витрат.
Разом з цим, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною першою статті 246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. 
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
В постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважив, що у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. У разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.
У поданій заяві представник ОСОБА_1 - адвокат Федько Т.В. не навів обґрунтування неможливості подання ним доказів у підтвердження витрат відповідача на правничу допомогу до відзиву на позовну заяву або до ухвалення рішення у даній справі.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що заява представника ОСОБА_1 - адвоката Федька Т.В. про стягнення з прокуратури витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає.
Разом з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно стягнув з прокуратури понесені відповідачем витрати на проведення експертизи, оскільки до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із проведенням експертизи; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду(ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Суд врахував Висновок експерта, як доказ під час розгляду справи та ухвалення судового рішення, тому правомірно прийшов до висновку, що витрати, здійснені відповідачем за проведення судової експертизи у справі, є обґрунтованими, безпосередньо пов`язані із розглядом справи та підлягають відшкодуванню у сумі 24 800грн.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну 

скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому підстав для скасування або зміни рішення суду та додаткового рішення суду, а також задоволення апеляційних скарг не встановлено.
Оскільки апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, прокурору не відшкодовується сплачений за її подання судовий збір.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 

постановив:

апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури О. Ткаленка та апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Федька Тараса Вікторовича залишити без задоволення, рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 6 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук