ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 161/18354/23
провадження № 51-5198 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника                                                   ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12023030000000734 від 17 жовтня 2023 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,громадянина України, уродженця та мешканця  АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 309, ч. 2 ст. 311, ч. 1 ст. 313 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року стосовно  ОСОБА_6 . 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вирокомЛуцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2024 року ОСОБА_6 засуджено до покарання: 
- за ч. 3 ст. 309 КК - у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- за ч. 2 ст. 311 КК - у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
- за ч. 1 ст. 313 КК - у виді арешту на строк 3 місяці.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбуття призначеного йому покарання з іспитовим строком 3 роки. 
Указане кримінальне провадження розглянуто із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене:
- ч. 3 ст. 309 КК, а саме незаконне виготовлення та зберігання без мети збуту психотропних речовин в особливо великих розмірах; 
- ч. 2 ст. 311 КК, а саме незаконне виготовлення та зберіганні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин, у великих розмірах; 
- ч. 1 ст. 313 КК, а саме незаконне придбання, зберігання обладнання, призначеного для виготовлення психотропних речовин. 
Як установив суд, ОСОБА_6 , діючи умисно, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 27червня 2023 року, придбав обладнання, призначене для виготовлення психотропних речовин, після чого, 27 червня 2023 року близько 23 год 30 хв незаконно перевіз його до гаражного приміщення на дачній ділянці № НОМЕР_1 садівничого товариства «Струмівка» с. Лище Луцького району Волинської області, де зберігав його до моменту вилучення. 
Так, 28 червня 2023 року в ході проведення обшуків цього гаражного приміщення, автомобіля марки «Volkswagen Passat» д.н.з. НОМЕР_2 , квартири за місцем проживання ОСОБА_6 , що по АДРЕСА_1 , працівниками правоохоронних органів виявлено та вилучено об`єкти і речовини. 
Відповідно до висновку експерта від 21 липня 2023 року № СЕ-19/103-23/7508-НЗПРАП надана на дослідження порошкоподібна речовина, а також рідини містять у своєму складі психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін. Маса амфетаміну становить 1,1523, 0,0037, 3,0888, 0,0935 г відповідно. У складі нашарувань порошкоподібної речовини на внутрішніх поверхнях відер міститься психотропна речовина, обіг якої обмежено - амфетамін. Маса амфетаміну становить 0,1885 і 0,0023 г відповідно. 
Відповідно до висновку експерта:
- від 17 липня 2023 року № СЕ-19/103-23/7507-НЗПРАП, надані на дослідження кристалічні речовини містять у своєму складі прекурсор, обіг якого обмежено і стосовно якого встановлюються заходи контролю - фенілнітропропен. Загальна маса фенілнітропропену становить 6,0648 г. 
- від 31 липня 2023 року № СЕ-19/103-23/8528-НЗПРАП, кристалічні речовини як такі, що містять у своєму складі прекурсор - фенілнітропропен, можуть бути використані для синтезу психотропної речовини, обіг якої обмежено - амфетаміну. Прозора безбарвна рідина з різким запахом як така, що містить у своєму складі бензальдегід, мoжe бути використана для синтезу прекурсору, обіг якого обмежено і стосовно якого встановлюються заходи контролю - фенілнітропропену. Серед виявлених речовин та рідин є такі, що також можуть використовуватися під час синтезу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, як допоміжні речовини. 
Крім того, ОСОБА_6 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, з метою виготовлення психотропної речовини, в ніч з 27 на 28 червня 2023 року, перебуваючи у вказаному гаражному приміщенні, внаслідок синтезу рідин та речовин, виготовив:
- психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, без мети збуту, в особливо великих розмірах, частину з якої незаконно зберігав у вказаному гаражному приміщені у вигляді залишків психотропної речовини на предметах посуду, масою 4,5291 г, а частину психотропної речовини - амфетамін масою 23,8124 г, помістив до вказаного транспортного засобу, де продовжив незаконно зберігати, без мети збуту, до моменту виявлення та вилучення цієї речовини; 
- прекурсор, обіг якого обмежено і стосовно якого встановлено заходи контролю - фенілнітропропен, з метою його подальшого використання для виробництва психотропних речовин, у великих розмірах, який перемістив до вказаного вище транспортного засобу, де продовжив незаконно зберігати до моменту виявлення та вилучення цієї речовини.
За висновком експерта від 17 липня 2023 року № СЕ-19/103-23/7507-НЗПРАП, надані на дослідження кристалічні речовини містять у своєму складі прекурсор, обіг якого обмежено і стосовно якого встановлюються заходи контролю - фенілнітропропен. Загальна маса фенілнітропропену становить 6,0648 г. Фенілнітропропен згідно «Таблиці IV», «Списку № 1 прекурсорів, обіг яких обмежено і стосовно яких встановлюються заходи контролю», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06 травня 2000 року «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», є прекурсором. 
Таким чином, ОСОБА_6 незаконно виготовив та зберігав:
- психотропну речовину, обіг якої обмежено ? амфетамін, без мети збуту, загальною масою 28,3415 г, що відповідно до Таблиці № 2 «Невеликі, великі та особливо великі розміри психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України № 188 від 01 серпня 2000 року (далі - наказ МОЗ № 188), є психотропною речовиною у особливо великих розмірах.
- прекурсор, обіг якого обмежено і стосовно якого встановлено заходи контролю - фенілнітропропен, з метою його подальшого використання для виробництва психотропних речовин, що відповідно до Таблиці № 3 «Великі та особливо великі розміри прекурсорів, що знаходяться у незаконному обігу», затвердженої наказом МОЗ № 188, є прекурсором у великих розмірах масою 6,0648 г.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 15 серпня 2024 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на формальний розгляд провадження в суді апеляційної інстанції, оскільки цей суд, в порушення статей 370, 419 КПК:
- не навів належних мотивів на спростування доводів апеляційної скарги прокурора та не навів достатніх підстав, з яких визнав її необґрунтованою; 
- залишаючи апеляційну скаргу сторони обвинувачення без задоволення, не виклав в ухвалі мотивів прийнятого рішення, які б ґрунтувалися на вимогах закону. 
Так, прокурор вказує, що суд апеляційної інстанціїзалишив поза увагою та не спростував доводів його апеляційної скарги про те, що: 
- наведені місцевим судом підстави для застосування стосовно ОСОБА_6 положень ст. 75 КК (раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнав вину, щиро розкаявся, позитивно характеризується та має постійне місце проживання, на добровільних засадах займається волонтерством) характеризують його в загально-соціальному плані, проте жодним чином істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, є явно переоціненими та не зменшують суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення;
- при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, місцевий суд належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу засудженого дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.
Крім того, прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції: 
- безпідставно додатково визнав пом?якшуючими покарання обставинами активне сприяння встановленню істини в суді та притягнення до кримінальної відповідальності вперше, хоча останню обставину вже було враховано судом першої інстанції як підставу для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням;
- не в повній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, а також їх тяжкість, які згідно ст. 12 КК відносяться до нетяжких та тяжких злочинів;
- належним чином не зважив на дані про особу ОСОБА_6 , який вчинив ряд умисних злочинів, які пов?язані з незаконним обігом психотропної речовини, що, на думку сторони обвинувачення, свідчить про підвищений рівень суспільної небезпеки засудженого та спростовують висновок цього суду про обґрунтованість призначеного покарання і можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання.
За таких обставин, прокурор вважає, що висновок суду апеляційної інстанції щодо обґрунтованості застосування стосовно  ОСОБА_6 положень ст. 75 КК зроблений без урахування норм матеріального права та належним чином не вмотивований, внаслідок чого останньому призначене покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та конкретним обставинам справи, оскільки, на думку сторони обвинувачення, лише призначення покарання у виді реального позбавлення волі відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.
Крім того, прокурор стверджує, що звертаючись з апеляційною скаргою, посилався на те, що Законом № 3342-IX від 23 серпня 2023 року (який набрав чинності 28березня 2024 року) (далі - Закон № 3342-IX) до ч. 1 ст. 313 КК внесено зміни, а самевиключено з санкції цієї статті покарання у виді арешту та додано покарання у виді пробаційного нагляду, у зв`язку з чим просив призначити     ОСОБА_6 покарання за цією статтею у виді пробаційного нагляду, однак суд апеляційної інстанції залишив поза увагою такі його твердження та не відобразив їх в оскаржуваному судовому рішенні.
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні:
- прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 та просила її задовольнити; 
- засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора, просили оскаржуване судове рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність наведених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 309, ч. 2 ст. 311, ч. 1 ст. 313 КК у касаційній скарзі прокурора не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи касаційної скарги сторони обвинувачення щодо невідповідності призначеного судом ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінальних правопорушень і особі засудженого через м?якість, Суд, ураховуючи надані матеріали кримінального провадження, не може взяти до уваги як обґрунтовані з огляду на таке.
Питання призначення покарання врегульовані розд. XI КК.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м?якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання. 
Так, відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
Проте у касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м?якість, не наводить доводів щодо необґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а лише вказує на незаконність застосування до засудженого положень ст. 75 КК, що не охоплюється розділом кримінального закону щодо призначення покарання, та може бути застосовано лише при вирішенні питання щодо звільнення від вже призначеного покарання.
Водночас, підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через м`якість Суд не вбачає. 
Крім того, колегія суддів також не погоджується з доводами прокурора щодо відсутності підстав для застосування до ОСОБА_6 положень, передбачених ст. 75 КК, з огляду на таке.
Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розд. ХІІ КК.
За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. 
Вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення. 
Так, місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, мотивуючи своє рішення про звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, разом зі ступенем тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, на чому акцентує прокурор у касаційній скарзі, врахував інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу й порядок його відбування, а також особу винного, зокрема те, що ОСОБА_6 : 
- раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності; 
- свою вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому;
- харатеризується з виключно позитивної сторони, зобов`язався в подальшому дотримуватись бездоганної поведінки;
- має постійне місце проживання;
- на добровільних засадах займається волонтерством,
у зв`язку з чим дійшов висновку, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.
При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що з урахуванням даних про особу ОСОБА_6 , його ставлення до вчиненого, посткримінальної поведінки, ступеню тяжкості кримінальних правопорушень, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК.
На переконання колегії суддів, такі висновки суду апеляційної інстанції в цілому є обґрунтованими і вмотивованими.
При цьому, що стосується кількості наркотичних засобів, які є предметом злочину, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, що охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком з іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, який передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.
Натомість зазначені вище обставини справи та дані про особу ОСОБА_6 у сукупності, зокрема його ставлення до наслідків своїх протиправних дій, на переконання Суду, давали місцевому суду достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою і застосування протягом іспитового строку широкого ряду соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень у майбутньому. 
Також колегія суддів ураховує, що у судовому засіданні суду касаційної інстанції захисник ОСОБА_7 зазначила, що після ухвалення вироку засуджений ОСОБА_6 створив сім`ю та став батьком.
Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позитивна посткримінальна поведінка особи є важливим елементом оцінки її здатності до виправлення.
Покарання має переслідувати мету ресоціалізації, особливо щодо молодих осіб, а держава зобов`язана сприяти реінтеграції правопорушника у суспільство, застосування покарання має бути пропорційним, а надмірна каральність без належного обґрунтування суперечить ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу гуманізму.
На переконання колегії суддів, зазначені вище обставини підтверджують соціальну стабільність ОСОБА_6 та доводять відсутність ризику повторної злочинності.
Отже, з огляду на молодий вік ОСОБА_6 , позитивну характеристику та доведені обставини його соціальної закріпленості, застосування ст. 75 КК повністю відповідає стандартам щодо справедливості та індивідуалізації покарання. 
При цьому, на думку Суду, прокурор у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би спростовували висновки судів попередніх інстанцій щодо порядку відбування призначеного покарання. Фактично доводи касаційної скарги сторони обвинувачення зводяться до незгоди з дискреційним рішенням суду, що саме по собі не є підставою для скасування. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону, що були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у цій справі не встановлено.
Отже, підстави для задоволення касаційної скарги прокурора в цій частині відсутні. 
Що стосується доводів касаційної скарги сторони обвинувачення про те, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора, які стосуються необхідності призначення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 313 КК покарання у виді пробаційного нагляду, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке. 
Відповідно до ч 1 ст. 412 КПК істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Як убачається зі змісту статті 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК вбачається, що в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, крім іншого, зазначаються встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Тобто, суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції засудив ОСОБА_6 у тому числі за ч. 1 ст. 313 КК та призначив йому покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
Не погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, прокурор  ОСОБА_8 оскаржив його в апеляційному порядку.
Зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що останній, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, вказував, що:
- Законом № 3342-IХ до ч. 1 ст. 313 КК внесено зміни з виключенням із санкції покарання у виді арешту та встановлено відповідальність у виді штрафу від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційного нагляду на строк до трьох років, або обмеженням волі на той самий строк; 
- згідно з ч. 1 ст. 59-1 КК покарання у виді пробаційного нагляду полягає в обмеженні прав і свобод засудженого, визначених законом і встановлених вироком суду, із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства;
- відповідності до ч. 1 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом?якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість;
- з урахуванням тих обставин, що на відміну від арешту, пробаційний нагляд не передбачає тримання засудженого в ізоляції, беручи до уваги положення ст. 51 КК, які визначають пробаційний нагляд як більш м?яке покарання, положення ч. 1 ст. 313 КК в редакції Закону № 3342-ІХ пом?якшують кримінальну відповідальність обвинуваченого.
З огляду на зазначене, прокурор вважав, що за таких умов ОСОБА_6 слід призначити покарання за ч. 1 ст. 313 КК вредакції Закону № 3342-IX у виді пробаційного нагляду.
Проте, постановляючи рішення за результатами судового розгляду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції лише формально зазначивши, що у апеляційній скарзі прокурор просить призначити за ч. 1 ст. 313 КК покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік, взагалі не виклав вказаних вище доводів його апеляційної скарги та залишаючи її без задоволення, а вирок місцевого суду без змін, порушуючи положення п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК, зазначені у його апеляційній скарзі доводи щодо необхідності призначення покарання за ч. 1 ст. 313 КК в редакції Закону № 3342-IX у виді пробаційного нагляду належним чином не перевірив та не спростував, а своє рішення належним чином не мотивував. 
Наведене вище порушення процесуального закону, яке, на переконання Суду, було допущено судом апеляційної інстанції, є істотним, оскільки перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Таким чином, ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК), яке, в свою чергу, призвело до застосування закону, який не підлягає застосуванню (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК), що відповідно до вимог пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК є підставами для зміни такого рішення.
3 урахуванням наведеного касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 436 КПК- зміні. 

Керуючись статтями 369, 412, 413, 419, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити частково. 
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року стосовно  ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання.
Пом`якшити призначене покарання за ч. 1 ст. 313 КК із арешту на строк 3 місяці на покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік. 
Покласти на ОСОБА_6 обов`язки: 
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вважати засудженим ОСОБА_6 до покарання: 
- за ч. 3 ст. 309 КК - у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- за ч. 2 ст. 311 КК - у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
В іншій частині судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                           ОСОБА_3