Справа № 307/57/14-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

22 січня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Джуги С.Д., Мацунича М.В., 
з участю секретаря – Плешинець З.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Барков Вадим Олександрович, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 червня 2025 року (суддя Чопик В.В.) у справі № 307/57/14-ц за позовом ОСОБА_2 , що є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп», до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог та судових рішень

У січні 2014 року акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі: Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позовні вимоги мотивовано тим, що за кредитним договором № 19/МБ-26 від 24.03.2008, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_6 , останній надано кредит у розмірі 500 000,00 грн. зі сплатою 18,9 % відсотків річних за користування кредитними коштами строком до 05.04.2015. 
Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між Банком та іпотекодавцями ОСОБА_5 , ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки № 2343 від 24.03.2007, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу 24.03.2008, за умовами якого в іпотеку банку передано: земельну ділянку загальною площею 0,1657 га з розташованим на ній незавершеним будівництвом готельним комплексом готовністю 70%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказував, що позичальник взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 22.11.2013 утворилась заборгованість у розмірі 415 060,32 грн, з яких: 189 811,27 грн за кредитом (в т.ч. 39 956,97 грн прострочених платежів по кредиту); 211 662,49 грн за відсотками; 1005,59 грн пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків; 12 580,97 грн штраф згідно п.п. 9.2 кредитного договору. 
У позовній заяві банк просив стягнути на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором № 19/МБ-26 у розмірі 415 060,32 грн із ОСОБА_5 , шляхом звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку загальною площею 0,1657 га, з розташованим на ній незавершеним будівництвом готельним комплексом готовністю 70 %, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «Надра».
Заочним рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 березня 2014 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 19/МБ-26 в сумі 415 060,32 грн, шляхом звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна – земельну ділянку загальною площею 0,1657 га з розташованим на ній незавершеним будівництвом готельним комплексом готовністю 70 %, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, установленою у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «Надра» та 3654,00 грн судового збору.
Згідно з договором про відступлення права вимоги від 17.07.2020 №GL48N718070_І_2.1, ПАТ «КБ «Надра» відступило право вимоги за кредитним договором № 19/МБ-26 від 24.03.2008 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».
Надалі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» зверталося до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа.
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 11.03.2021 заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» задоволено частково, замінено стягувача ВАТ «КБ «Надра» на стягувача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», в іншій частині відмовлено.
У 2022 році ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа.
Ухвалою Тячівського районного суду від 26.09.2022 у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про видачу дублікату виконавчого листа – відмовлено.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 28.02.2023 апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» задоволено, скасовано ухвалу Тячівського районного суду від 26.09.2022. Заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про видачу дубліката виконавчого листа задоволено. Видано дублікат виконавчого листа по справі № 307/57/14-ц про стягнення заборгованості в розмірі 415 060,32 грн і 3 654,00 грн судового збору з ОСОБА_8 на користь ВАТ «КБ «Надра», стосовно боржника ОСОБА_8 .
Постановою Верховного Суду від 04.10.2023 у цій справі постанову Закарпатського апеляційного суду від 28.02.2023 скасовано, ухвалу Тячівського районного суду від 26.09.2022 змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови касаційного суду.
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2023 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11.03.2014 у справі № 307/57/14-ц задоволено, вказане заочне рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11.03.2014 скасовано, справу призначено до судового розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с.86-87 т. 2, https://reyestr.court.gov.ua/Review/108368289).
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 16.02.2023 замінено позивача ПАТ КБ «Надра» на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки діяльність банку припинено і ліквідацію здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (а.с.103 т. 2).
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 03.05.2023 залучено до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (а.с.208-209 т. 2).
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.06.2023 позов Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишено без розгляду.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.09.2023 апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»» задоволено, ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.06.2023 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постановою Верховного Суду від 17.05.2024 вказану постанову Закарпатського апеляційного суду від 04.09.2023 залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/119168297).
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.11.2023 залучено до участі в справі правонаступника ПАТ «КБ «Надра» – ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», замінивши ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» із третьої особи на позивача, замість позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.11.2024 вказану ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.11.2023 про залучення правонаступника сторони у справі – залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/123031388, а.с. 75 т. 4).
04.02.2025 ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» подало клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_6 (а.с. 136-138 т. 4).
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 11.02.2025 залучено до участі у даній справі співвідповідача – ОСОБА_6 (а.с. 162-163 т. 4).
Як вбачається з матеріалів справи, у інформації Пустомитівського РС ГУ ДМС України у Львівській області від 14.02.2014, наданій на виконання запиту місцевого суду щодо реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_8 , вказано, що останній змінив прізвище на ОСОБА_9 (а.с.43 т. 1). 
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 19.11.2009 прізвище « ОСОБА_10 » змінено на « ОСОБА_11 » (а.с.118 т. 5). 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 червня 2025 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп» заборгованість за кредитним договором № 19/МБ-26 в сумі 415 060,32 грн шляхом звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна на земельну ділянку загальною площею 0,1657 га з розташованим на ній незавершеним будівництвом готельним комплексом готовністю 70 %, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а саме: продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за ціною встановленою в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» для задоволення грошових вимог ТОВ «Фінасоіва компанія Дніпрофінасгруп».
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра» 3654,00 гривень сплаченого судового збору.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги 

23.07.2025 на це рішення суду подала апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Барков Вадим Олександрович.
Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що справу розглянуто судом за відсутності відповідачки ОСОБА_4 , яку не повідомлено належним чином про дату, час і місце засідання суду. 
Зазначає, що в суді першої інстанції інший відповідач ОСОБА_12 заявляв про сплив позовної давності. При цьому суд першої інстанції не досліджував ту обставину, що первісний кредитор ВАТ КБ «Надра» звертався до ОСОБА_1 з вимогою дострокового погашення всієї суми заборгованості. Зокрема на думку скаржника, ВАТ КБ «Надра» листом від 08.10.2010 № 24/496, який вручено ОСОБА_1 наручно у день складання, кредитор заявив вимогу про дострокове повернення всієї суми боргу, встановивши новий строк для повернення всієї суми боргу до 15.10.2010 (а.с. 96 т. 5). 
Просить прийняти і дослідити вказаний новий доказ – лист-претензію ВАТ КБ «Надра» від 08.10.2010 № 24/496, який не було подано до суду першої інстанції з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 не повідомлялася належним чином про розгляд справи.
Вказує, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц, від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).
У зв`язку з цим відповідачка ОСОБА_1 заявляє про сплив позовної давності в суді апеляційної інстанції. Банк змінив строк виконання основного зобов`язання, який, на її думку, настав 15.10.2010, тому трирічний строк позовної давності сплив 16.10.2013, а позов подано у січні 2014 року з пропуском строку позовної давності .
Вказує, що суд першої інстанції не з`ясував, як іпотечний договір міг бути укладений 24.03.2007, на рік швидше ніж укладено кредитний договір від 24.03.2008, адже іпотека має похідний характер від основного (кредитного) зобов`язання.
Заявляє клопотання про витребування оригіналів кредитного та іпотечного договорів для огляду сторонами під час апеляційного перегляду.
Зазначає, що місцевий суд не досліджував наявність та розмір заборгованості ОСОБА_1 , яка не визнає борг у розмірі 415 060,32 грн, тому висновки суду з цього приводу є необґрунтованими і не підтверджені належними і достатніми доказами. 
Суд першої інстанції не дослідив підстави набуття ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» права вимоги за договором іпотеки. Натомість позивач набув право вимоги виключно за тими договорами, які зазначену у Додатку 1 до Договору GL48N718070_I_2.1 про відступлення прав вимоги від 17.07.2020, тобто тільки до позичальника ОСОБА_7 за кредитним договором № 19/МБ-26 від 24.03.2008, що є апелянтом.

Позиція інших учасників справи

09.09.2025 ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_13 , подав додаткові пояснення у справі, в яких просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05.06.2025 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити (а.с. 181-198 т. 5).
Зокрема вказував, що право на звернення до суду із позовом у кредитора виникло з моменту настання строку виконання чергового щомісячного зобов`язання.
Відсутність належного розрахунку заборгованості, первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», позбавило суд першої інстанції можливості з`ясування періоду, а точніше дати виникнення заборгованості за черговим платежем. Встановлення дати виникнення заборгованості за кожним черговим платежем має істотне значення для обчислення позовної давності. Перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. Вказував, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_12 10.01.2014 з пропуском позовної давності. Місцевий суд дійшов помилкових висновків, що ОСОБА_12 має нести відповідальність за грошове зобов`язання ОСОБА_1 з перевищенням обсягу майна, яке ним передавалось у іпотеку.
13.08.2025 ТОВ «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп» подало клопотання про залучення до участі у справі № 307/57/14-ц його правонаступника ОСОБА_2 (а.с. 127-133 т. 5). 
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11 вересня 2025 року залучено до участі в справі ОСОБА_2 – як правонаступника позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп» (а.с. 224-227 т. 5). Ухвалою Верховного Суду від 07.10.2025 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Барков Вадим Олександрович, на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 11 вересня 2025 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/130829129). 

23.09.2025 ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Оскільки ОСОБА_2 залучено до участі у справі ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11.09.2025, яку отримано його представником у електронному кабінеті 15.09.2025 (а.с. 224-227 т. 5, а.с. 48 т. 6), судова колегія вважає наявними поважні причини пропуску строку для подання відзиву на апеляційну скаргу, у зв`язку з чим такий строк підлягає поновленню.
У відзиві ОСОБА_2 , зокрема, вказує, що первісним кредитором АТ КБ «Надра» до позовної заяви було додано розрахунок заборгованості за кредитним договором. 
Вважає, що на виконання вимог ухвали місцевого суду ТОВ «ФК «Днапрофінансгруп» надало суду всі витребувані документи, зокрема, розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 24.02.2023 (а.с. 174 т. 2). 
У свою чергу відповідачами належними та допустимими доказами не спростовано розміру заборгованості, факту погашення боргу та не надано свого контррозрахунку.
Вказує, що право кредитора було захищене чинним виконавчим написом нотаріуса, в рамках примусового виконання якого проведено прилюдні торги. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 19.04.2012 визнано недійсними такі прилюдні торги, у зв`язку з чим предмет іпотеки повернувся у власність відповідачів 19.04.2012, а тому вважає, що з цього моменту кредитор набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.
У зв`язку з наведеним, просить врахувати висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 161/19329/13-ц (провадження № 61?39634св18) про те, що до часу повернення виконавчого напису нотаріуса право кредитора щодо задоволення своїх майнових вимог за рахунок переданого в іпотеку майна порушено не було, а було захищено чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса.

Межі розгляду справи апеляційним судом та явка учасників 

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).
Апелянт та її представник в судове засідання не з?явились, представник апелянта подав заяву, в якій просив розглянути справу за їх відсутності. Апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити. Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності апелянта та її представника. 
Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника ОСОБА_3 – адвоката Марків Р.Б., представника ОСОБА_2 – адвоката ПітухВ.І., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла таких висновків. 

Стосовно доводів про порушення судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначала, що вона не знала про розгляд цієї справи, рішення суду не отримувала.
У матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення із судовою повісткою про судове засідання, призначене на 12.03.2025, яке вручене під розписку ОСОБА_4 20.02.2025 (а.с. 168 т. 4), а також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення із судовою повісткою про судове засідання, призначене на 28.04.2025, яке вручене під розписку ОСОБА_4 11.04.2025 (а.с. 188, 190 т. 4).
Крім того, днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункти 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України).
У справі наявні: рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення щодо засідання, призначеного на 02.04.2025 з відміткою проставленою 15.03.2025 про відсутність ОСОБА_4 за адресою місця проживання (а.с. 177 т. 4); рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою проставленою 03.05.2025 про відмову ОСОБА_4 отримати судову повістку щодо засідання, призначеного на 06.05.2025 (а.с. 219, 211 т. 4); рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою проставленою 12.05.2025 про відмову ОСОБА_4 отримати судову повістку щодо засідання, призначеного на 03.06.2025 (а.с. 223 т. 4).
Отже, посилання ОСОБА_4 на те, що вона взагалі не знала про дане судове провадження є безпідставними.
Водночас матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення ОСОБА_4 про розгляд справи 05.06.2025 (в якому ухвалено рішення суду), відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.
Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що: обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу; невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (див. постанову Верховного Суду від 10.04.2024 у справі N 202/4557/22).
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України розгляд справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 
Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу у судовому засіданні, призначеному на 05.06.2025, за відсутності відповідачки ОСОБА_4 , належним чином не повідомленої про місце, дату та час судового засідання.
Оскільки скаржниця посилалася на порушення судом першої інстанції норм цивільного процесуального права внаслідок неповідомлення її про судове засідання, тому наявні обов`язкові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Крім того, та обставина, що відповідачка ОСОБА_4 не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції, що узгоджується з висновками у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19.
Наведене свідчить про наявність виняткового випадку неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від скаржника, тому відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, є підстави прийняття й дослідження апеляційним судом нового доказу доданого до апеляційної скарги (листа-претензії ВАТ КБ «Надра» від 08.10.2010 № 24/496), який не було подано до суду першої інстанції з поважних причин.

Фактичні обставини справи та застосовані норми права

З матеріалів справи вбачається, що за кредитним договором № 19/МБ-26 від 24.03.2008, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_6 (оригінал якого було оглянуто апеляційним судом в судовому засіданні), останній надано кредит у розмірі 500 000,00 грн зі сплатою 18,9 % відсотків річних за користування кредитними коштами строком до 05.04.2015 (а.с. 6-9 т. 1). 
Цим кредитним договором передбачено, що чергові платежі з повернення кредиту та сплати відсотків позичальник повинен був здійснювати щомісячно до 5 числа місяця, порядок повернення деталізовано у графіку повернення кредиту (ануітетними платежами 11025 грн. щомісяця), кінцевий строк повернення 05.03.2015. Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на підставі кредитного договору.
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між ВАТ КБ «Надра» та двома іпотекодавцями – ОСОБА_8 та ОСОБА_6 - був укладений договір іпотеки № 2343 від 24.03.2007, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу 24.03.2008, за умовами якого в іпотеку банку передано: земельну ділянку загальною площею 0,1657 га з розташованим на ній незавершеним будівництвом готельним комплексом готовністю 70%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-13 т. 1).
Враховуючи, що такий договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу саме 24.03.2008, та у цей же день нотаріусом накладено заборону відчуження переданого в іпотеку майна, беручи до уваги те, що вказана іпотека є саме похідним забезпечувальним зобов`язанням основного за кредитним договором № 19/МБ-26 від 24.03.2008, судова колегія зауважує, що дату на договорі іпотеки (24.03.2007) зазначено з опискою (замість правильної 24.03.2008), проте така не зумовлює недійсність цього правочину.
У пункті 1.5 договору іпотеки зазначено, що «предмет іпотеки знаходиться у власності Іпотекодавця, що підтверджується наступними документами:
Незавершений будівництвом готельний комплекс (у визначенні термінів готовністю 70%), що складає предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується дозволом на право виконання будівельних робіт за № 206, виданим Тячівською РДА Закарпатської області відділом містобудування та архітектури від 24.12.2007 на підставі Рішення виконавчого комітету Солотвинської селищної Ради Тячівського району Закарпатської області від 09.08.2007 за № 122, право власності зареєстровано в Тячівському районному підприємстві технічної інвентаризації 24.12.2007 у реєстровій книзі № 1нжф., за реєстровим № 68.
Земельна ділянка площею 0,1657 га, що складає предмет іпотеки належить Іпотекодавцям на праві приватної власності, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 055794, виданого виконавчим комітетом Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 27.07.2007 на підставі рішення вищеназваної ради 9-ї сесії 5-го скликання за № 209 від 12.06.2007, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів за № 2124455900-0107070900211. Кадастровий номер земельної ділянки 2124455900:02:003:0264, цільове призначення земельної ділянки – для будівництва та обслуговування готельного комплексу».
Зі змісту наданого до справи договору іпотеки вбачається, що незавершений будівництво готельний комплекс належить одному Іпотекодавцю (кому саме не конкретизовано), а земельна ділянка площею 0,1657 га належить двом Іпотекодавцям, проте у договорі не вказано форму приватної власності (спільна сумісна чи спільна часткова), не вказано частки співвласників. 
Пред`являючи у січні 2014 року позовні вимоги до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем до справи не надано належних і допустимих доказів на підтвердження належності на праві власності ОСОБА_5 предмета іпотеки, розмір його частки та у якому саме іпотечному майні.
При цьому, з наявних у матеріалах справи інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.05.2025 № 425969460, від 15.08.2025 №439709001, від 20.10.2025 № 448350768 (а.с. 242-245 т. 4, а.с. 201-205 т. 5, а.с. 81 т. 6) слідує, що переданий в іпотеку незавершений будівництвом готельний комплекс належав на праві власності ОСОБА_6 в 1/1 частці, що також вбачається з наступного.
Встановлено, що 04.02.2010 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (Шорубура) Гірка Н.С. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки, визначений договором іпотеки № 2343 від 24.03.2007 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 19/МБ-26 від 24.03.2008, яка нарахована станом на 29.01.2010 у розмірі 634 337,89 грн, з яких: 486 820,67 грн заборгованість по кредиту (в тому числі 51 932,09 грн прострочені платежі); 109 892,91 грн заборгованість по відсотках; 7923,00 грн нараховані проценти із 01.01.2010 по 31.01.2010; 21610,06 грн пеня по процентах; 8091,25 штраф (а.с. 240 т. 4).
Незважаючи на вчинення виконавчого напису, ВАТ КБ «Надра» надсилало позичальнику ОСОБА_6 лист претензію від 08.10.2010 (тобто через вісім місяців після вчинення виконавчого напису від 04.02.2010) з вимогою не пізніше 15.10.2010 сплатити 261 050 грн заборгованості по сплаті щомісячних платежів (а.с. 96 т. 5).
За своїм змістом вказана претензія від 08.10.2010 не є вимогою про повне дострокове погашення заборгованості, проте свідчить про наявність у позичальника ОСОБА_6 значної суми прострочення чергових щомісячних платежів станом на 08.10.2010 у сумі 261 050 грн та підтверджує наявність права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
На підставі виконавчого напису від 04.02.2010 було відкрито виконавче провадження, а органом ДВС здійснено реалізацію предмета іпотека з прилюдних торгів, проведених 18.05.2011, за результатами яких складено протокол № 0711051-1 від 18.05.2011 і визначено переможцем торгів ОСОБА_14 , який придбав лот за 482 871,70 грн (а.с. 10-17 т. 5 ).
ОСОБА_14 було видано приватним нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів від 20.05.2011 за реєстровим № 265 (а.с. 241 т. 4).
У цьому свідоцтві зазначено що земельна ділянка площею 0,1657 га з кадастровим номером 2124455900:02:003:0264 – раніше належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 055794, виданого виконавчим комітетом Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 27.07.2007 на підставі рішення Солотвинської селищної ради від 12.06.2007 9 сесія 5 скликання за № 209, що зареєстроване у Книзі записів реєстрації державних актів за № 2124455900-0107070900211, а також незавершений будівництвом готельний комплекс готовністю 70 %, який раніше належав ОСОБА_6 в 1/1 частці на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Тячівським районним підприємством технічної інвентаризації 24.12.2007, зареєстрованого у реєстровій книзі № 1 нжф, за реєстровим № 68.
За обставинами даної справи, виконавчий напис нотаріуса від 04.02.2010 не був визнаний таким, що не підлягає виконанню. 
При цьому, не погодившись із результатом прилюдних торгів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у червні 2011 року зверталися в суд із позовом до відділу ДВС Тячівського РУЮ, приватного підприємства «Нива – В.Ш.», в особі філії – 07, ОСОБА_14 де третя особа на стороні позивачів ПАТ КБ «Надра» про визнання публічних торгів та свідоцтва про право власності недійсними. 
Рішенням Тячівського районного суду від 10.11.2011 у справі № 2-1269/11 (головуючий суддя ОСОБА_15 ) у задоволенні позову відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2012 року у справі № 711/2-1269/2011 апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задоволено. Рішення Тячівського районного суду від 10.11.2011 скасовано. Визнано недійсними прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна, що є предметом іпотеки та належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві приватної власності та договорів оренди землі, проведені згідно з протоколом №0711051-1 від 18.05.2011 відділом державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції за допомогою спеціалізованої організації – ПП «Нива-ВШ» в особі філії 07. Визнано недійсним свідоцтво про придбання з прилюдних торгів, видане ОСОБА_14 приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гримут П.В. 20.05.2011 за реєстровим №265 (а.с. 10-17 т. 5, https://reyestr.court.gov.ua/Review/23818464). 
Після визнання недійсними прилюдних торгів, на підставі рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 19.04.2012 у справі № 711/2-1269/2011, за ОСОБА_4 – 28.05.2012 зареєстроване право власності у 1/1 частці на об`єкт незавершеного будівництва готельний комплекс (реєстраційний номер майна 24628431), що стверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.05.2025 № 425969460, від 15.08.2025 №439709001, від 20.10.2025 № 448350768 (а.с. 242-245 т. 4, а.с. 201-205 т. 5, а.с. 81 т. 6). 
Отже, як на час пред`явлення позовних вимог до ОСОБА_8 у січні 2014 року, так і до 04.02.2025 (момент пред`явлення ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» позовних вимог до ОСОБА_1 ) одноосібним власником незавершеного будівництва готельного комплексу (реєстраційний номер майна 24628431) була саме ОСОБА_4 ) 
При цьому, з указаних вище інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.05.2025 № 425969460, від 15.08.2025 №439709001, від 20.10.2025 № 448350768 слідує, що відомості про право власності на земельну ділянку площею 0,1657 га з кадастровим номером 2124455900:02:003:0264 – відсутні.
Позивачем не надано до справи належних і допустимих доказів щодо актуального власника земельної ділянки площею 0,1657 га з кадастровим номером 2124455900:02:003:0264, як на момент пред`явлення позовних вимог до ОСОБА_3 , так і на час ухвалення оскаржуваного рішення суду. 
Судова колегія враховує, що внаслідок визнання прилюдних торгів недійсними, такий правочин (купівлі-продажу) є недійсним з моменту його вчинення, повертає сторін у початковий стан (реституція). Внаслідок цього іпотечне майно повертається іпотекодавцю, кредитне зобов`язання відновлюється в попередньому обсязі, а покупець (переможець торгів) отримує право на повернення сплачених за лот коштів.
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, переможець торгів ОСОБА_14 звертався із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ПАТ КБ «Надра», відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції, головного управління Державного казначейства України, ПП «НИВА В.Ш.» про стягнення суми боргу (https://reyestr.court.gov.ua/Review/39339092).
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2013 року у справі № 307/1646/13-ц позов задоволено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/36183834#). 
Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_14 421981 грн 58 коп. 
Стягнуто з Головного управління Державного казначейства України на користь ОСОБА_14 46886 грн 84 коп. 
Стягнуто з приватного підприємства «НИВАВ.Ш.» на користь ОСОБА_14 14003 грн 28 коп. Стягнуто солідарно судовий збір у розмірі 4829 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 1600 грн.
Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 05 березня 2014 року рішення Тячівського районного суду від 11 грудня 2013 року в частині вирішення судових витрат змінено та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», приватного підприємства «Нива В.Ш.» та Головного управління Державного казначейства України на користь ОСОБА_14 судових витрат в розмірі 2143 грн з кожного (https://reyestr.court.gov.ua/Review/37554812).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.06.2014 відмовлено публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Надра» у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05 березня 2014 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/39339092). 
Таким чином, кредитне зобов`язання за кредитним договором № 19/МБ-26 від 24.03.2008 не було припинене виконанням, проведеним належним чином.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21).
У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (пункт 1 частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено: якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).
Також у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20) зазначено, що «при розгляді справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням і за загальним правилом не може бути оскаржено в апеляційному порядку такою особою у разі її не залучення до участі у справі».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) зазначено: 
«наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року по справі № 357/5125/16-ц зазначено, що «метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 зазначено висновок, що: 
«Тлумачення статей 18, 256, 261, 264, 267 ЦК України свідчить, що:
початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання;
вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме не перериває та не зупиняє її перебіг;
визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності;
визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності;
звернення до однієї форми (одного способу) захисту жодним чином не впливає на перебіг позовної давності, яка і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом.
Особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом в порядку вчинення виконавчого напису і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 та постанові Верховного Суду у справі № 637/992/16-ц від 04.04.2018 зазначено, що:
«визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку – зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково – зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок – це процесуальний обов`язок суду».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 та постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року № 296/7213/15 вказано, що:
«суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)».
Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 159/2146/15-ц).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Звертаючись із позовними вимогами у січні 2014 року (після визнання торгів недійсними на підставі рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 19.04.2012 у справі № 711/2-1269/2011 та рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2013 року у справі № 307/1646/13-ц про стягнення з Банку на користь переможця торгів коштів), ПАТ КБ «Надра» визначило єдиним відповідачем ОСОБА_5 та просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором № 19/МБ-26 у розмірі 415 060,32 грн виключно із ОСОБА_5 , шляхом звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку загальною площею 0,1657 га, з розташованим на ній незавершеним будівництвом готельним комплексом готовністю 70 %, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «Надра».
Банк у позовній заяві зазначав, що станом на 22.11.2013 розмір заборгованості становить 415 060,32 грн, з яких: 189 811,27 грн за кредитом (в т.ч. 39 956,97 грн прострочених платежів по кредиту); 211 662,49 грн за відсотками; 1005,59 грн пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків; 12 580,97 грн штраф згідно п.п. 9.2 кредитного договору.
При цьому, колегія суддів зазначає, що у позовній заяві Банк не вказував, що 04.02.2010 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (Шорубура) Гірка Н.С. було вчинено виконавчий напис, у якому була визначена сума заборгованості станом на 29.01.2010 у розмірі 634 337,89 грн, з яких: 486 820,67 грн заборгованість по кредиту (в тому числі 51 932,09 грн прострочені платежі); 109 892,91 грн заборгованість по відсотках; 7923,00 грн нараховані проценти із 01.01.2010 по 31.01.2010; 21610,06 грн пеня по процентах; 8091,25 штраф; не було вказано, що предмет іпотеки 18.05.2011 було реалізовано з прилюдних торгів, переможець яких ОСОБА_14 придбав лот за 482 871,70 грн; не було вказано, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2012 року у справі № 711/2-1269/2011 ці прилюдні торги визнано недійсними; не було вказано, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2013 року у справі № 307/1646/13-ц було стягнуто з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_14 421981 грн 58 коп.
Інформація про вчинення виконавчого напису 04.02.2010 та про судові рішення щодо оскарження результатів прилюдних торгів була повідомлена суду у заяві про перегляд заочного рішення Тячівського районного суду від 11.03.2014, поданій представником ОСОБА_12 26.08.2022 (а.с.3-9 т. 2) 
На обґрунтування заборгованості в сумі 415 060,32 грн, позивачем було надано виключно документ з назвою «Розрахунок заборгованості зг. кредитного договору № 19/МБ-26 від 24.03.2008 ( ОСОБА_6 ) станом на 22.11.2013», що є, фактично, довідкою з підсумком вищевказаних сум (а.с. 14 т. 1).
До позовної заяви не було додано розрахунку заборгованості за кредитним договором із зазначенням періодів нарахування складових заборгованості, за кожним черговим щомісячним платежем із зазначенням всіх складових боргу та внесених сум на його погашення.
Тобто позивачем до справи не надано належного й допустимого розрахунку заборгованості за кредитним договором, обчисленим з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням, не підтверджено розмір складових заборгованості та періодів її виникнення і нарахування.
Також позивачем не надано будь яких інших належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження розміру заборгованості, не надано виписок про рух коштів за рахунком позичальника, інших первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які б підтверджували порядок застосованих розрахунків за кредитним договором №19/МБ-26 від 24.03.2008, надали можливість суду дослідити істотні для вирішення справи обставини, зокрема, з якого часу виникла заборгованість за черговими платежами за кредитом, періоду нарахування, правильність та обґрунтованість обчислених сум заборгованості (за тілом кредиту, відсотками, неустойкою). 
Так, з матеріалів справи слідує, що дані щодо розміру заборгованості, котрі наведено у позовній заяві (станом на 22.11.2013 всього 415 060,32 грн, з яких: 189 811,27 грн за кредитом; 211 662,49 грн за відсотками; 1005,59 грн пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків; 12 580,97 грн штраф) суперечать відомостям про розмір боргу, вказаному у виконавчому написі нотаріуса від 04.02.2010 (станом на 29.01.2010 у розмірі 634 337,89 грн, з яких: 486 820,67 грн заборгованість по кредиту; 109 892,91 грн заборгованість по відсотках; 7923,00 грн нараховані проценти із 01.01.2010 по 31.01.2010; 21610,06 грн пеня по процентах; 8091,25 штраф (а.с. 14 т. 1, а.с. 240 т. 4).
Також суперечать такому розрахунку відомості про розмір боргу у листі претензії від 08.10.2010 (через вісім місяців після вчинення виконавчого напису від 04.02.2010), в якому АТ КБ «Надра» вказувало, що заборгованість по сплаті щомісячних платежів станом на 08.10.2010 складає 261 050 грн (а.с. 96 т. 5).
ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (правонаступник позивача АТ КБ «Надра») до заяви від 25.04.2023 (а.с.163 т. 2) надало адресовані ОСОБА_6 та ОСОБА_8 вимоги про дострокове погашення заборгованості від 22.12.2020, в яких зазначено, що станом на 17.07.2020 загальний розмір заборгованості складає 643 525,83 грн (а.с. 176-177, 179-180 т. 2), та водночас надало до справи «Розрахунок заборгованості» станом на 24.03.20023 в загальній сумі 643 525,83 грн, у якому міститься два рядки: « - 189811,27 гривень – основний борг; - 453 714,56 гривень – відсотки» (а.с.174 т.2). Такий письмовий документ не містить розрахунку заборгованості за кредитним договором із зазначенням періодів нарахування складових заборгованості, за кожним черговим щомісячним платежем із зазначенням всіх складових боргу та внесених сум на його погашення. Відомості у ньому суперечать даним про розмір боргу, зазначеному у позовній заяві та доданій до неї довідці про розмір заборгованості.
У суді першої інстанції ОСОБА_3 заявляв клопотання, у якому зокрема, просив витребувати від ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» детальний розрахунок заборгованості з інформацією з якого часу виникла заборгованість, який термін простроченої заборгованості, застосовану відсоткову ставку, штрафні санкції, а також зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надати детальний розрахунок заборгованості з інформацією, з якого часу виникла заборгованість, який термін простроченої заборгованості, застосовану відсоткову ставку, штрафні санкції (а.с. 185-188 т. 2).
Ухвалою Тячівського районного суду від 03.05.2023 витребувано від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб детальний розрахунок заборгованості з інформацією з якого часу виникла заборгованість, який термін простроченої заборгованості, які штрафні санкції ввійшли в розмір відсотків (а.с. 209 т. 2).
На виконання цієї ухвали Фондом гарантування вкладів фізичних осіб повідомлено, що між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги, на виконання якого ПАТ КБ «Надра» було передано новому кредитору всі документи на підтвердження права вимоги за кредитним договором. На виконання приписів ст. 52-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ПАТ КБ «Надра» здав, а архів Національного банку України прийняв на зберігання всі документи Банку за 1992 – 2020 роки, а також довідковий апарат до них. Відтак, у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відсутня можливість з об`єктивних причин виконати вимоги ухвали суду про витребування доказів, у зв`язку з відсутністю у Фонду первинних документів ПАТ КБ «Надра» (а.с. 217-234 т. 2).
Після надання цієї відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та до моменту ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не надало до матеріалів справи розрахунку заборгованості за кредитним договором із зазначенням періодів нарахування складових заборгованості, за кожним черговим щомісячним платежем із зазначенням всіх складових боргу, застосованим порядком нарахування заборгованості та внесених сум на її погашення.
Наведене позбавляє відповідачів можливості надати контррозрахунок, спростувати нараховану позивачем заборгованість, заперечити правильність врахування здійснених платежів на погашення боргу.
Під час розгляду справи апеляційним судом було задоволено клопотання представника відповідача та зобов`язано правонаступника позивача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» – ОСОБА_2 надати деталізований розрахунок заборгованості.
Представником ОСОБА_2 – адвокатом Пітухом В.І. 23.12.2025 повідомлено, що він звертався до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» за наданням виписки по погашенням за кредитним договором № 19/МБ-26 від 24.03.2008. ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» надало відповідь, яку воно отримало від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 57-5020/23 від 05.05.2023 за інформацією, наявною у Фонді, що стосуються зазначеного кредитного договору - виписки по особовим рахункам за період з дати запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «НАДРА» (06.02.2015) по 25.08.2020 (у матеріалах справи у електронному вигляді). При цьому Фонд зазначив, що за наявною у Фонді інформацією всі документи, що стосуються зазначеного кредитного договору, були передані новому кредиторові; надати виписки за рахунками за період до дати запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «НАДРА» немає можливості, оскільки банківські виписки відносять до документів тимчасового зберігання та підлягають знищенню у порядку, встановленому законодавством України, і на зберігання до НБУ не передавались (а.с.197-198 т. 6).
Отже, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у травні 2023 року було надано ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» виписки по особовим рахункам за період з дати запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «НАДРА» (06.02.2015) по 25.08.2020 та повідомлено про неможливість надати виписки за рахунками за період до дати запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «НАДРА». 
Позовну заяву у даній справі обґрунтовано наявністю заборгованості боржника станом на 22.11.2013. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє безпідставні доводи представника ОСОБА_2 – адвоката Пітуха В.І., що 02.01.2026 він повторно звернувся із запитом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з проханням надати засвідчену печаткою та підписом уповноваженої особи виписку про рух коштів за рахунком, пов`язаним із зазначеним кредитним договором № 19/МБ-26 від 24.03.2008 року, за період з 24.03.2008 року по 22.11.2013 року, та станом на 19 січня 2026 року відповідь на запит представником Позивача – не отримана. 
Таким чином, ні ПАТ «КБ «НАДРА, ні ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», ні ОСОБА_2 не надали до справи розрахунку заборгованості за кредитним договором із зазначенням періодів нарахування складових заборгованості, за кожним черговим щомісячним платежем із зазначенням всіх складових боргу, застосованим порядком нарахування заборгованості та внесених сум на її погашення.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.
Оскільки позивач не надав суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів щодо дійсного розміру заборгованості за кредитним договором, тому за відсутності таких вихідних даних апеляційний суд позбавлений можливості самостійно визначити розмір заборгованості, встановити складові боргу.
За таких обставин, у задоволенні позову про стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки належить відмовити у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.
Також судова колегія зауважує, що суд першої інстанції не мав правових підстав для стягнення заборгованості безпосередньо з ОСОБА_12 , оскільки він не є боржником, а за вимогами даного позову – є іпотекодавцем (майновим поручителем), при цьому – не є власником всього майна, переданого в іпотеку і про звернення на яке пред?явлено позов. 
Законодавством не передбачено солідарну відповідальність позичальника за кредитним договором та іпотекодавця.
Боржник за основним зобов`язанням (позичальник) та майновий поручитель (іпотекодавець) – не є солідарними боржниками, оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (стаття 541 ЦК України).
Законом України «Про іпотеку» № 898-IV солідарної відповідальності боржника за основним зобов`язанням та майнового поручителя в разі порушення боржником зобов`язання не передбачено. Крім того, у цьому Законі № 898-IV в частині першій статті 11 визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв`язку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц).
Ухваливши рішення щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_12 , шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, місцевим судом не з`ясовано, а позивачем у даній справі належними й допустимими доказами не доведено, яке саме передане в іпотеку майно належало ОСОБА_3 та розмір його частки (вартість такого майна), тобто не встановлено обсяг відповідальності такого іпотекодавця, при цьому в резолютивній частині рішення судом висновки зазначено виключно стосовно ОСОБА_3 щодо всього переданого в іпотеку майна. 
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 порушував питання щодо витребування саме від ОСОБА_12 оригіналу правовстановлюючих документів на предмет іпотеки – об`єкту незавершеного будівництва готельного комплексу та земельної ділянки, на якій він знаходиться (а.с. 23-25 т. 6).
ОСОБА_12 заперечив наявність у нього правовстановлюючих документів, вказував що ОСОБА_2 не доведено підстав, що такі докази мають знаходитися у ОСОБА_12 , посилався на те, що власником об`єкту незавершеного будівництва готельного комплексу є ОСОБА_1 , а право власності ОСОБА_12 на земельну ділянку відсутнє та не зареєстроване (а.с. 75-85 т. 6). Також представник ОСОБА_12 посилався на те, що правовстановлюючі документи взагалі у відповідачів відсутні після надання їх Банкові при укладенні договору іпотеки. 
З урахуванням таких обґрунтувань ОСОБА_12 , інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.05.2025 № 425969460, від 15.08.2025 №439709001, від 20.10.2025 № 448350768 (а.с. 242-245 т. 4, а.с. 201-205 т. 5, а.с. 81 т. 6), судова колегія дійшла висновків про необґрунтованість такого клопотання про витребування доказів від ОСОБА_12 , яке не відповідає п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК України, оскільки ОСОБА_2 не навів підстави, з яких випливає, що ці докази має відповідна особа – ОСОБА_12 , крім того при укладенні договору іпотеки кредитор мав усі можливості самостійного отримання цих доказів.
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_12 не є одноосібним власником переданого в іпотеку майна, не є власником незавершеного будівництвом готельного комплексу, а узгоджена сторонами договору іпотеки вартість вцілому земельної ділянки становила 198 815,00 грн (пункт 1.4 договору іпотеки). При розгляді даної справи розмір відповідної частки земельної ділянки ОСОБА_12 не підтверджено належними й допустимими доказами, тому помилковими є висновки суду першої інстанції про стягнення заборгованості з ОСОБА_12 , котрий не є солідарним боржником, до того ж стягнутий з нього розмір заборгованості (415 060,32 грн) перевищує обсяг відповідальності цього іпотекодавця, визначеного умовами договору іпотеки.
При ухваленні рішення щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_12 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, судом неповно з`ясовано обставини справи щодо позовних вимог до іпотекодавця ОСОБА_4 (котра є одноосібним власником незавершеного будівництвом готельного комплексу), пред`явлених до неї у лютому 2025 року. 
Колегія повторно зазначає, що як установлено вище, висновки місцевого суду щодо розміру кредитної заборгованості не відповідають обставинам справи, а розмір заборгованості за кредитним договором та її складові позивачем не доведено належними і допустимими доказами.
Крім того, суд дійшов помилкових висновків про стягнення судового збору на користь ПАТ КБ «Надра», оскільки такого позивача на час ухвалення рішення було замінено правонаступником.
Судова колегія зазначає, що необґрунтованість позовних вимог у даній справі є самостійною підставою для відмови у позові. 

Стосовно доводів щодо спливу строку позовної давності

У суді першої інстанції відповідач ОСОБА_12 заявляв про сплив позовної давності (т. 4 а.с. 229-233, 235-238).
ОСОБА_4 реалізувала своє право заявити про сплив позовної давності в суді апеляційної інстанції. Та обставина, що відповідачка ОСОБА_4 , не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції, що узгоджується з висновками у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 на обґрунтування дотримання строків позовної давності зазначав, що до моменту визнання прилюдних торгів недійсними право кредитора було захищено чинним виконавчим написом нотаріуса. Предмет іпотеки повернуто у власність відповідачів у даній справі (іпотекодавців) 19.04.2012 на підставі рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 19.04.2012 у справі № 711/2-1269/2011 про визнання недійсними прилюдних торгів проведених у рамках примусового виконання виконавчого напису, а кредитор із цього моменту дізнався про порушення свого права та набув право на звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. У зв`язку з цим, позов у даній справі подано у січні 2014 року з дотриманням трирічного строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав, які потребували судового захисту, позивач довідався з дати визнання недійсними прилюдних торгів, тому відлік позовної давності слід обчислювати саме 19.04.2012. 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2023 у справі № 554/9126/20 зазначено висновок, що положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права.
Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку.
Підстави зупинення та переривання позовної давності визначені у статтях 263, 264 ЦК України.
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.
Зазначене вище свідчить, що вчинення нотаріусом виконавчого напису або визнання його таким, що не підлягає виконанню, не впливають на переривання позовної давності або зупинення її перебігу.
Звернення особи до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису є певною мірою ризиком, пов`язаним, у тому числі, із пропуском позовної давності. Однак особа сама вирішує як їй здійснювати захист своїх прав, в судовому або ж позасудовому порядку.
Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.
Тлумачення статей 18, 256, 261, 264, 267 ЦК України свідчить, що:
початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання;
вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме не перериває та не зупиняє її перебіг;
визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності;
визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності;
звернення до однієї форми (одного способу) захисту жодним чином не впливає на перебіг позовної давності, яка і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом.
Особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом в порядку вчинення виконавчого напису і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку.
Тому Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року у справі № 161/19329/13-ц (провадження № 61?39634св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 450/18/15-ц (провадження № 61?17556св18), Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2020 року у справі № 128/2176/18 (провадження № 61?11504св19), Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 759/17465/18 (провадження № 61?12201св20), Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 727/7578/16-ц (провадження № 61?3583св21), Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2022 року у справі № 759/17465/18 (провадження № 61?18810св21) про те, що до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, право позивача щодо задоволення своїх майнових вимог не порушено, а захищено чинним виконавчим написом нотаріуса; перебіг позовної давності починається від дня, коли повернуто виконавчий напис нотаріуса (виконавчий документ) або визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.
Відтак, посилання ОСОБА_2 на застарілий висновок у постанові Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 161/19329/13-ц (від якого відступлено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20) – є безпідставними. 
Зі змісту виконавчого напису, вчиненого 04.02.2010 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (Шорубура) Гірка Н.С., станом на 29.01.2010 розмір загальної (дострокової) заборгованості у повному обсязі за кредитним договором №19/МБ-26 від 24.03.2008 становила 634 337,89 грн.
Позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.
Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок вчинення відповідної нотаріальної дії було врегульовано Законом України «Про нотаріат» (тут і далі – у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»), зокрема Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року N 20/5 (далі – Інструкція N 20/5), постановою Кабінету Міністрів України N 1172 від 29.06.99 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі – Перелік N 1172).
Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень (пункт 283 Інструкції N 20/5).
На час звернення кредитора за вчиненням виконавчого напису про дострокове стягнення кредиту у повному обсязі (що здійснюється після одержання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги про усунення порушень) вважається, що настав строк виконання кредитного договору в повному обсязі, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.
Таким чином, на час вчинення виконавчого напису нотаріуса від 04.02.2010 настав строк виконання кредитного договору в повному обсязі.
Отже, станом на указану дату Банк мав право звернутися з вимогою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки та 04.02.2010 Банк реалізував своє право, обравши спосіб, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом.
За таких обставин справи, що розглядається, за відсутності у ній відомостей щодо прострочення кожного чергового платежу, право кредитора на позов виникло 04.02.2010, у момент коли Банк вдався до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом у порядку вчинення виконавчого напису для повного дострокового погашення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, і з цього моменту почався перебіг позовної давності.
Натомість у даній справі із позовними вимогами до ОСОБА_3 , ПАТ Кб «Надра» звернулося 10.01.2014, а з позовними вимогами до ОСОБА_4 позивач (його правонаступник) звернувся у лютому 2025 року, тобто з пропуском загальної позовної давності.
Розгляд спорів за участі сторін (щодо визнання недійсними торгів проведених у рамках виконання виконавчого напису), не позбавляв позивача можливості звернутися до суду із позовом про стягнення боргу чи звернення стягнення на предмет іпотеки раніше та захистити своє порушене право.
Апеляційний суд враховує, що обставини пропуску позовної давності в цьому випадку пов`язані з причинами, що залежать повністю від дій позивача, який брав участь у справі про визнання недійсним прилюдних торгів, та мав усі можливості звернутися до суду із позовом про стягнення боргу/звернення стягнення на предмет іпотеки – раніше (своєчасно), до того ж Банк повною мірою розумів таке своє право, адже після вчинення виконавчого напису від 04.02.2010 надсилав ОСОБА_4 вимогу від 08.10.2010 про сплату заборгованості станом на 08.10.2010 за кредитним договором №19-МБ-26 від 24.03.2008 (а.с. 96 т. 5).
Претензія від 08.10.2010, надіслана ВАТ КБ «Надра» позичальнику ОСОБА_6 , не була вимогою про повне дострокове погашення заборгованості, проте додатково свідчить про наявність у позичальника ОСОБА_6 значної суми прострочення чергових щомісячних платежів станом на 08.10.2010 у сумі 261 050 грн (при необхідності сплати щомісячного платежу в сумі 11025 грн), та підтверджує наявність права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Позивач не навів та не довів у даній справі обставин, які виникли та унеможливили своєчасне звернення до суду з позовом, у зв`язку з чим відсутні поважні причини пропуску позивачем позовної давності, як за позовними вимогами звернутими у січні 2014 року до ОСОБА_3 , так і за позовними вимогами звернутими у лютому 2025 року до ОСОБА_4 . 
Судова колегія зауважує, що залучення особи співвідповідачем у судовому процесі (на підставі ст. 51 ЦПК України) фактично означає пред`явлення до неї позовних вимог. Це процесуальна дія, яка робить особу відповідачем, наділяючи її відповідними правами та обов`язками, а також вказує на те, що позивач вважає цю особу зобов`язаною за позовом.
Позовні вимоги до ОСОБА_4 (боржника за кредитним договором та одноосібного власника незавершеного будівництвом готельного комплексу) пред`явлено 04.02.2025 у момент подання позивачем клопотання про залучення її в якості співвідповідача до участі у справі (про звернення стягнення на предмет іпотеки), тобто через 15 років з моменту виникнення права кредитора на позов (04.02.2010), та майже через 13 років після визнання торгів недійсними (а.с. 136-138 т. 4). 
Судова колегія звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Якщо право чи інтерес не порушено, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Разом із тим, у даній справі саме встановлена необґрунтованість та недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги

Задовольнивши позовні вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_12 , шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, місцевим судом не з`ясовано обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, не здійснено оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. Позивачем не доведено коли мало місце невиконання кожного чергового щомісячного зобов`язання, з поданої позивачем довідки-розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, у справі наявні суперечливі докази щодо розміру заборгованості за кредитним договором. Попри вжиті місцевим та апеляційним судом заходи для витребування розрахунку заборгованості, позивач, достеменно розуміючи відсутність належного розрахунку у справі, не подав більш повного та детального розрахунку, а відповідачі у зв`язку з цим були позбавлені можливості довести неправильність розрахунку, наведеного позивачем. 
Оскільки позивач не надав суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів щодо дійсного розміру заборгованості за кредитним договором, тому за відсутності таких вихідних даних, з урахуванням встановлених обставин справи, апеляційний суд позбавлений можливості самостійно визначити суми нарахувань, які підлягають стягненню, встановити складові заборгованості.
Суд першої інстанції не мав правових підстав для стягнення заборгованості безпосередньо з ОСОБА_12 , оскільки він не є солідарним боржником, а іпотекодавцем. Ухваливши рішення щодо стягнення заборгованості виключно з ОСОБА_12 , шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, місцевим судом не з`ясовано, а позивачем у даній справі належними й допустимими доказами не доведено, яке саме передане в іпотеку майно належало ОСОБА_3 та відповідно не встановлено обсяг відповідальності такого іпотекодавця. Судовою колегією встановлено, що ОСОБА_12 не є одноосібним власником переданого в іпотеку майна, не є власником незавершеного будівництвом готельного комплексу, при розгляді даної справи розмір відповідної частки земельної ділянки ОСОБА_12 , що передана в іпотеку, не було підтверджено належними й допустимими доказами.
При ухваленні рішення, місцевий суд дійшов помилкових висновків про стягнення судового збору на користь ПАТ КБ «Надра», якого замінено правонаступником.
За обставинами даної справи, за відсутності відомостей щодо прострочення кожного чергового платежу, право кредитора на позов виникло 04.02.2010, у момент коли Банк вдався до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом у порядку вчинення виконавчого напису для повного дострокового погашення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, і з цього моменту почався перебіг позовної давності.
Натомість у даній справі із позовними вимогами до ОСОБА_3 , ПАТ Кб «Надра» звернулося 10.01.2014, а з позовними вимогами до ОСОБА_4 позивач звернувся у лютому 2025 року. Позивач не навів та не довів у даній справі обставин, які виникли та унеможливили своєчасне звернення до суду з позовними вимогами, у зв`язку з чим відсутні поважні причини пропуску позивачем позовної давності.
Судова колегія зазначає, що у даній справі саме необґрунтованість позовних вимог у даній справі є самостійною підставою для відмови у позові.
Таким чином, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 , що є правонаступником ТОВ «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп», до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки. 

Розподіл судових витрат

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (чю.13ст. 141 ЦПК України).
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 5481,00 гривень судового збору (а.с. 95 т. 5), які підлягають стягненню на її користь із позивача.
Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Барков Вадим Олександрович – задовольнити. 
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення. 
У задоволенні позову ОСОБА_2 , що є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп», до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки – відмовити.
Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) 5481,00 гривень судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 02 лютого 2026 року.

Головуюча 

Судді