РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

09 лютого 2026 року 	м. Рівне	№460/8305/25	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :
До Рівненського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач-2) про:
визнання протиправними дій відповідача-1, відображенні у рішенні про відмову в призначенні пенсії від 19.03.2025 № 172550009001, щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 з 26.07.1984 по 31.07.1992; періодів здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013 та з 01.01.2014 по 31.12.2014;
зобов`язання відповідача-2 зарахувати до страхового стажу позивача період роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 з 26.07.1984 по 31.07.1992; періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013 та з 01.01.2014 по 31.12.2014.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН.
За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що в березні 2025 року вона звернулась до відповідача-2 із заявою про призначення пенсії за віком, яку за принципом екстериторіальності було скеровано до відповідача-1 для розгляду по суті. Відповідач-1 оскаржуваним рішенням від 19.03.2025 № 172550009001 відмовив позивачу в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Так, до страхового стажу позивача не були зараховані періоди роботи згідно трудової книжки з 26.04.1984 по 31.07.1992, оскільки наявне виправлення наказу на прийняття на роботу, відсутня печатка при звільненні та підпис відповідальної особи; наданому архівному витязі від 06.01.2025 № 07-02-30/05-П-3/1 відсутня дата звільнення позивача. Крім того, в актах перевірки від 24.02.2025 № 1700-1002-1/1117 та № 1700/1002-1/1118 за період 1984-1987 роки та березень-грудень 1991, 1992 роки ПІБ зазначено скорочено. Крім того, в оскаржуваному рішенні не відображено страховий стаж позивача під час здійснення підприємницької діяльності за періоди з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014. Такі дії пенсійного органу позивач вважає протиправними, оскільки вважає, що обов`язок щодо заповнення та ведення трудових книжок осіб, працевлаштованих на підприємствах, установах, організаціях покладається саме на відповідальну особу такого підприємства, установи, організації. Таким чином, на думку позивача, відповідачі безпідставно не зарахували спірні періоди до страхового стажу та, як наслідок, протиправно відмовили їй в призначенні пенсії за віком, а тому просить суд позов задовольнити в повному обсязі.
01.07.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечує щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування відзиву вказує, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік. Відповідно до наданих документів підтверджено набуття позивачем страхового стажу 20 років 07 місяців 10 днів, що, на думку відповідача-2, є недостатнім та не дає підстав для призначення пенсії за віком. Водночас, на підставі наданих документів до страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи згідно трудової книжки: з 26.07.1984 по 31.07.1992, оскільки наявне виправлення наказу щодо прийняття на роботу, відсутня печатка при звільненні та підпис відповідальної особи; в наданому архівному витягу від 06.01.2025 № 07-02-30/05-П-3/1 відсутня дата звільнення позивача. Також вказує, що в актах перевірки від 24.02.2025 № 1700-1002-1/1117 та № 1700-1002-1/1118 за період 1984-1987 роки та березень-грудень 1991-1992 роки ПІБ позивача зазначено скорочено. У зв`язку з чим відсутні підстави для зарахування зазначених періодів до страхового стажу позивача. З огляду на вказане, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
03.07.2025 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечує щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач-1 наводить твердження, тотожні вказаним відповідачем-2 у відзиві на позовну. У зв`язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.
ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.
Інших заяв та клопотань, які мають значення для вирішення спору до суду не надходило.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.
Ухвалою суду від 12.05.2025 позовна заява залишалася без руху та позивачу встановлювався строк для усунення недоліків позову.
30.05.2025 через відділ документального забезпечення (канцелярію) суду позивач подала заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 02.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ ПРАВОВІДНОСИН.
Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.
12.03.2025 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком.
На підставі пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, за принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії від 12.03.2025 направлено для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
19.03.2025 відповідачем-1 прийнято рішення № 172550009001 (далі – рішення № 172550009001), яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". У спірному рішенні відповідачем-1 зазначені наступні мотиви його прийняття: пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону, - 60 років; вік заявника на дату звернення 60 років; необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону, - 31 років; відповідно до наданих документів страховий стаж особи - 20 років 07 місяців 16 днів, а страховий стаж для визначення права на призначення пенсії за віком - 21 рік 08 місяців 28 днів; за доданими документами до страхового стажу позивачу не зараховано періоди трудової діяльності згідно наданої трудової книжки серії НОМЕР_1 : з 26.07.1984 по 31.07.1992, оскільки наявне виправлення наказу на прийняття на роботу, відсутня печатка при звільненні та підпис відповідальної особи; в наданому архівному витязі від 06.01.2025 № 07-02-30/05-П-3/1 відсутня дата звільнення; в Актах перевірки 24.02.2025 № 1700-1002-1/1117 та № 1700-1002-1/1118 за період 1984-1987 роки та березень-грудень 1991-1992 роки ПІБ позивача зазначено скорочено.
Позивач, не погоджуючись з рішенням про відмову в призначенні пенсії, діями щодо незарахування спірних періодів трудової діяльності до страхового стажу та, відповідно, вважаючи такі рішення і дії протиправними, звернувся до суду з цим позовом.
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Суд зауважує, що з огляду на предмет спору та зміст спірних правовідносин, ключовим питанням у цій справі є ключовим питанням у цій справі є набуття позивачем страхового стажу достатнього для призначення пенсії за віком за нормами статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Вирішуючи вказане питання, суд виходить з такого.
З 01.04.1992 введено в дію в повному обсязі Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII). Згідно з Преамбулою, цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій; Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
З 01.01.2004 набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV). Згідно з Преамбулою, цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За правилами частини першої статті 26 Закону № 1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин;) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Відтак, приписи статті 26 Закону № 1058-IV пов`язують набуття особою права на призначення пенсії за віком з досягненням такою особою відповідного пенсійного віку та наявністю у неї необхідного страхового стажу.
Згідно з абзацом 1 частини першої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Також частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, суд констатує, що до страхового стажу зараховується період трудової діяльності особи, протягом якого вона підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.
При цьому, оскільки частина спірних періодів трудової діяльності, які позивач просить зарахувати до страхового стажу існували до набрання чинності Законом № 1058-IV, то такі мають зараховуватись до страхового стажу в порядку та на умовах, визначених Законом № 1788-XII, що був чинним на той момент.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно зі статтею 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Порядок № 637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Також пунктом 2 Порядку № 637 встановлено, що у разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Аналіз вказаних вище норм права дає суду підстави для висновку про те, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж, набутий до 01.01.2004, є трудова книжка особи. При цьому, лише у разі відсутності в особи трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.
Зі змісту оскаржуваного рішення № 172550009001 слідує, що відповідач-1 на підставі трудової книжки позивача не зарахував до страхового стажу такі періоди трудової діяльності, зокрема з 26.07.1984 по 31.07.1992, оскільки наявне виправлення наказу на прийняття на роботу, відсутня печатка при звільненні та підпис відповідальної особи.
Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 (дата заповнення 26.07.1984), позивач працювала у період з 26.07.1984 по 31.07.1992 (08 років 00 місяців 06 днів) на посаді повара третього розряду в Дубенському комбінаті громадського харчування (записи №№ 1, 2).
При цьому, суд погоджується з доводами відповідача-1 про те, що записи у трудовій книжці позивача про періоди роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 містять недоліки.
Однак, з даного приводу суд зазначає, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії (відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16) та від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а).
Так, у період з 11.08.1982 по 14.03.1995 порядок ведення трудових книжок визначали Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162), та Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).
Пунктом 1.1 Інструкції № 162 було встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 2.2. Інструкції № 162 було передбачено, що заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності працівника пізніше тижневого терміну від часу прийому на роботу.
У трудову книжку вносяться, зокрема:
відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність;
відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Відповідно до пункту 2.3. Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виробляються арабськими цифрами (число та місяць двозначними).
Записи виконуються акуратно, пір`яною або кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.
Згідно з пунктом 4.1. Інструкції № 162, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Також пунктом 1.4. Інструкції № 162 було передбачено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 р. № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (СП СРСР, 1973 № 21, ст. 115) та цією Інструкцією.
Відповідно до пункту 1 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (далі - Постанова № 656), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться усім робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державного соціального страхування.
На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться лише за місцем основної роботи.
Також, пункт 13 Постанови № 656 визначав, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, організації, засвідчуються підписом керівника підприємства, установи, організації або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою.
При цьому, пункт 18 Постанови № 656 встановлював, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберіганні та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Тотожні за змістом вимоги щодо ведення трудових книжок встановлювала Інструкція № 58.
Відтак, за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Суд звертає увагу, що записи №№ 1, 2 у трудовій книжці виконані акуратно (не містять виправлень), містять всю необхідну інформацію про роботу позивача, а саме про дату прийняття на роботу, назву посади, тобто про період зайнятості позивача на відповідній роботі, а також про підстави внесення відповідного запису.
Дійсно, друга цифра порядкового номера місяця винесення наказу виглядає так наче виконана поверх іншої. Водночас, такий напис не виглядає так наче він був виконаний поверх іншого неправильного запису. Крім того, зазначена дата винесення відповідного наказу (графа 4) відповідає даті переведення позивача на іншу роботу (графа 2).
В силу чого суд відхиляє як необґрунтоване твердження відповідачів щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду з 26.07.1984 по 31.07.1992 у зв`язку з наявністю в записі № 2 у трудовій книжці позивача виправлення в даті наказу про переведення на іншу роботу.
Крім того, до матеріалів справи позивачем було долучено архівний витяг з наказу по особовому складу комбінату громадського харчування м. Дубно від 26.07.1984 № 91-к, згідно якого ОСОБА_2 прийнято поваром в комбінат громадського харчування після закінчення Рівненського ПТУ з 26.07.1984, з оплатою по третьому розряду. Відтак, доводи відповідача-1 в цій частині є необґрунтованими. 
Суд також відхиляє покликання відповідача-1 на відсутність печатки та підпису в записі про переведення (звільнення) позивача від 31.07.1992, оскільки попри фактичну відсутність зазначених реквізитів, недотримання роботодавцем порядку ведення трудової книжки не може ставитися в провину власнику трудової книжки та позбавляти її права на соціальний захист. Окремі недоліки та неточності, наявні в трудовій книжці, не залежали та не залежать від волевиявлення позивача.
З огляду на це, суд зауважує, що вказані вище недоліки не стали перешкодою для подальшого внесення до трудової книжки відомостей про прийняття позивача на роботу та про звільнення після видання відповідних наказів, тобто визначальних відомостей про факт зайнятості позивача на відповідних роботах у відповідному періоді.
Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення такого працівника конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.
Саме такий правовий висновок був сформований Верховним Судом у постанові від 30.09.2021 у справі № 300/860/17, який в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає до застосування судом при вирішенні цієї справи.
Щодо відсутності в наданому архівному витязі від 06.01.2025 № 07-02-30/05-П-3/1 дати звільнення, то суд звертає увагу на наступне.
Матеріали судової справи містять копію листа Дубенської міської ради від 06.01.2025 № 07-02-30/5-П-3, згідно якого надати архівні витяги з наказів про переведення позивача в комерційне підприємство «Весна» та звільнення з роботи з комерційного підприємства «Весна» не має можливості. 
Водночас, суд повторно зауважує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка. Відтак дата переведення (звільнення) позивача міститься у записі №2 трудової книжки позивача, зокрема у графі 2 та графі 4. 
Таким чином, на переконання суду, описаний вище недолік в заповненні трудової книжки позивача не є критичним та таким, що унеможливлює зарахування періоду роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 до страхового стажу позивача на підставі відповідних записів.
Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року в справі № 677/277/17 висловлено правову позицію, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Суд також враховує, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року в справі № 754/14898/15-а.
Суд також відхиляє покликання відповідача-1 про зазначення в Актах перевірки № 1700-1002-1/1117 та № 1700-1002-1/1118 за період 1984-1987 роки та березень-грудень 1991, 1992 роки скороченого ПІБ позивача, оскільки трудова книжка містить всю необхідну інформацію про роботу позивача, а саме про дати прийняття на роботу та звільнення з неї, назви посад, тобто про періоди зайнятості позивача на відповідних роботах, а також про підстави внесення відповідних записів. Відтак, в суду відсутні будь-які підстави для сумніву в достовірності внесених до трудової книжки даних.
В свою чергу відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірні записи у трудовій книжці є недійсними та недостовірними.
З огляду на вказане, суд приходить до висновку про те, що період роботи позивача з 26.07.1984 по 31.07.1992 мають бути зараховані до страхового стажу на підставі записів №№ 1, 2 у її трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 26.06.1984).
Щодо вимоги позивача про зарахування до страхового стажу періодів здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014, то суд виходить з такого.
Згідно з вимогами пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993 р., а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків. При цьому, форма довідки встановлена додатком № 1 до Порядку № 637.
Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.
Водночас, відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Порядок № 22-1), період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. 
Згідно з підпунктом 3 пункту 2.1 Порядку № 22-1, для підтвердження заробітної плати за період страхового стажу з 01 липня 2000 року орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу (додатки 3, 4 до Положення).
Також, підпункту 1 пункту 3-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV встановлено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди:
1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:
з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дає суду підстави для висновку про те, що у період з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014 (спірний період у цій справі) на законодавчому рівні було передбачено зарахування до страхового (трудового) стажу для обчислення пенсій усього періоду здійснення підприємницької діяльності незалежно від розміру сплачених страхових внесків виключно для осіб, які здійснювали ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець з 14.06.2002, номер запису про включення відомостей про фізичну особу-підприємця до ЄДР - 25930170000000594.
Згідно долученої копії свідоцтва платника єдиного податку серії Б № 420708, виданого Дубенською ОДА від 10.05.2012, ОСОБА_1 з 01.01.2012 здійснює свою підприємницьку діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування, ставка єдиного податку 20% 2 група. 
Крім того, на підтвердження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку, позивачем було надано:
звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013 рік;
податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за податковий (звітний) період 2014 року;
відомості про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік.
З наведеного суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується, що у спірний період з 01.01.2023 по 31.12.2013 та з 01.01.2014 по 31.12.2014 позивач здійснювала підприємницьку діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку. Зазначене не оспорюється відповідачем-2 в рішенні № 172550009001.
Водночас суд, проаналізувавши довідку «Форма РС-право» від 19.03.2025, встановив, що періоди з 01.01.2023 по 31.12.2013 та з 01.01.2014 по 31.12.2014 не були зараховані до страхового стажу позивача, оскільки за спірний період в довідці відсутні записи про трудову діяльність позивача. 
За наведеного, суд констатує, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області станом на день звернення позивача до суду з позовною заявою безпідставно не було зараховано періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2023 по 31.12.2013 та з 01.01.2014 по 31.12.2014 до страхового стажу.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача-1 щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 на підставі запису у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014 є обґрунтованими і підлягають до задоволення.
Проте, в ході розгляду суд встановив, що саме відповідач-1 безпідставно не зарахував спірні періоди до страхового стажу позивача та, як наслідок, прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії. 
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23, у якій колегія суддів дійшла висновку про те, що дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії.
За цих обставин, підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача-2 вчинити такі (зарахувати стаж) відсутні.
Водночас, наведене зумовлює для суду необхідність у виході за межі позовних вимог на підставі частини другої статті 9 КАС України з метою повного та ефективного захисту (відновлення) порушених прав позивача шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 на підставі запису у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014.
Частинами першою, другою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що встановлені у справі обставини частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак позовну заяву належить задовольнити частково.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Так, за подання даного адміністративного позову сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн, відтак за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2, як суб`єкта владних повноважень, що прийняв рішення, яким були порушенні права та інтереси позивача, слід стягнути на користь останнього витрати зі сплати судового збору в розмірі 605,60 грн.
Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 на підставі запису у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 26.06.1984) та періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 на підставі запису у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 26.06.1984) та періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014.
В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 09.02.2026. 
Учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 );
відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 5, Держпром, 3, під.2, м. Харків, Харківська обл., 61022; код ЄДРПОУ/РНОКПП 14099344); 
відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028; код ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076).

Суддя       Ольга ПОЛІЩУК