ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/3936/25	
Господарський суд Харківської області у складі:
судді Юрченко В.С. 
при секретарі судового засідання: Трофименко С.В.
за участю представників учасників процесу:
позивача: Смірнов Андрій Андрійович (в режимі відеоконференції)
відповідача: не з`явився.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Харківської області в порядку загального позовного провадження справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "НВК СКІФ" (Україна, 61001, Харківська область, місто Харків, вулиця Молочна, будинок 38, код ЄДРПОУ 42163190),
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Адзуро ІНК" (Україна, 61166, Харківська область, місто Харків, проспект Науки, будинок 40, код ЄДРПОУ 45010291),
про стягнення попередньої оплати за непоставлений товар,-

ВСТАНОВИВ:
05.11.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІКС до господарського суду Харківської області надійшла позовна заява (вх. № 3936/25 від 06.11.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю "НВК СКІФ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Адзуро Інк" про стягнення грошових коштів, сплачених як попередня оплата згідно договору поставки від 29.04.2024 на загальну суму 3 394 185,00 грн.
Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2025 справу № 922/3936/25 за вищевказаною позовною заявою розподіллено судді Юрченко В.С.
11.11.2025 суд позовну заяву залишив без руху з одночасним встановленням строку та способу усунення її недоліків. 
13.11.2025 позивач скерував через систему «Електронний Суд» заяву про усунення недоліків (вх. № 26397).
14.11.2025, ухвалою господарського суду Харківської області прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "НВК СКІФ" до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/3936/25. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/3936/25 підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 08.12.2025.
08.12.2025 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання на 22.12.2025, у зв`язку з неявкою відповідача.
22.12.2025 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 05.01.2026.
05.01.2026 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву по розгляду справи по суті на 02.02.2026.
02.02.2026 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву по розгляду справи по суті на 05.02.2026.
02.02.2026 через підсистему "Електронний суд" ЄСІКС від позивача надійшли додаткові пояснення (вх. № 2591/26).
02.02.2026 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи додаткові пояснення позивача (від 02.02.26 вх. № 2591).
05.02.2026 в судовому засіданні по розгляду справи по суті представник Позивача підтримав позов. Представник відповідача в судове засідання по розгляду справи по суті 05.02.2026 не з`явився.
Крім того, відповідач правом на формування заперечень з приводу доводів викладених у позовній заяві також не скористався, про рух справи (зокрема, про відкриття провадження у справі) повідомлявся у відповідності до норм чинного процесуального законодавства. Оскільки відповідач не зареєстрований в системі «Електронний Суд», з метою повідомлення останнього про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкриття провадження у справі направлялась судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення (з відміткою судова повістка) на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Але, судова кореспонденція повернута поштою на адресу суду із позначкою "адресат відсутній за вказаною адресою".
Відповідно до частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Згідно частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4).
Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. 
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з частин 1, 2 статті 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень"). 
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 922/3936/25 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
Відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі Осіпов проти України, де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.
Пунктом 3 частини 1 статті 42 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Відповідно до вимог статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 237 ЦК України визначається поняття та підстави представництва, відповідно до частин 1, 3 якої, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Водночас відповідно до частин 1, 2 статті 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.
В силу наведених законодавчих положень, сторона у справі не позбавлена права особисто брати участь у судовому процесі або мати декілька представників з метою забезпечення представництва своїх інтересів у судовому засіданні. При цьому приймати участь в судовому засіданні безпосередньо в приміщенні суду або в режимі відеоконференції. 
Разом з тим, суд приймає до уваги, що відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Виходячи з того, що Відповідач належним чином повідомленими про розгляд цієї справи, з огляду на те, що судом створені усі умови для забезпечення процесуальних прав сторін, суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ч. 1 ст. 178 та ч. 1 та 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України за відсутності Відповідача.
05.02.2025, суд, відповідно до частини 1 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
II.АРГУМЕНТИ СТОРІН.
Позиція позивача.
Позовні вимоги мотивовано тим, що в порушення договірних зобов`язань за договором поставки від 29.04.2024, Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань з поставки товару, у зв`язку з чим, у Позивача виникло право вимоги на повернення внесеної ним суми попередньої оплати.
Позиція відповідача.
Відповідач не скористався своїм правом на формування відзиву.
Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
III. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.
Виклад обставин справи, встановлених судом. 
29.04.2024 між ТОВ «НВК СКІФ» (далі – Позивач, Покупець) та ТОВ «АДЗУРО ІНК» (далі – Відповідач, Постачальник) було укладено договір поставки за умовами якого Постачальник зобов`язується продати (передати у власність) Покупцю Товар, а саме продукцію текстильного виробництва, в Покупець зобов`язаний прийняти даний Товар та оплатити його на умовах, встановлених Договором» (пункт 1.1 Договору).
Згідно пункту 1.2. Договору назва, ціна та кількість товару, що поставляється, погоджується Сторонами в Специфікації, (Додатку № 1), яка с невід`ємною частиною цього Договору. В ціну Товару включається вартість пакування, тари.
Відповідно до пункту 2.1 Договору Покупець проводить 100% оплату за Товар на поточний рахунок Продавця згідно рахунку Продавця протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання рахунку. 
Згідно із пунктом 3.1 Договору Покупець погоджується, що поставка Товару буде здійснена протягом 5 робочих днів з дати отримання Продавцем 100% оплати у розмірі, зазначеному у пункті 2.1 Договору. 
Пунктом 3.2. Договору встановлено, що приймання-передача Товару може здійснюватись за адресою: м. Харків, провулок Мовчанівський, будинок 29, або можливо відправлення службою перевізників України за адресою, погодженою Сторонами додатково. 
Відповідно до пункту 3.3. Договору, перехід права власності на Товар від Продавця до Покупця здійснюється в момент передачі-прийняття Товару Покупцем та за умови надання відповідних документів: рахунок, видаткова накладна.
У пункті 5.1. Договору встановлено, що передача (приймання-здача) Товару здійснюється в пункті поставки за умовами п. 3.2 Договору. Передача Товару третій особі здійснюється виключно при наявності довіреності на отримання товарно матеріальних цінностей. 
Згідно пункту 6.1 Договору, Договір набуває чинності з дати підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2024 року, а в частині виконання зобов`язань Сторін до повного їх виконання.
Додатком № 1 до Договору є Специфікація № 1, у якій визначено найменування товару, який поставляється, його ціна з ПДВ та кількість.
Постачальник виставив Покупцю рахунки-фактури на оплату № 203 від 05.05.2024 на суму 2 678 835,00 грн та № 2849 від 01.08.2024 на суму 715 350,00 грн, на підставі яких ТОВ «НВК СКІФ» була здійснена оплата грошових коштів (попередньої оплати) у сумі 3 394 185,00 грн на користь ТОВ «АДЗУРО ІНК», що підтверджується платіжними інструкціями № 1589 від 08.05.2024 року на суму 380 500,00 грн (часткова оплата за товар згідно рахунку № 203 від 05.05.2024 року на суму 2 678 835.00 грн); № 1590 від 08.05.2024 року на суму 390 150,00 грн (часткова оплата за товар згідно рахунку № 203 від 05.05.2024 року на суму 2 678 835.00 грн); № 1591 від 08.05.2024 року на суму 410 300,00 грн (часткова оплата за товар згідно рахунку № 203 від 05.05.2024 року на суму 2 678 835.00 грн); № 1592 від 08.05.2024 року на суму 385 800,00 грн (часткова оплата за товар згідно рахунку № 203 від 05.05.2024 року на суму 2 678 835.00 грн); № 1593 від 08.05.2024 року на суму 393200,00 грн (часткова оплата за товар згідно рахунку № 203 від 05.05.2024 року на суму 2 678 835.00 грн); № 1594 від 08.05.2024 року на суму 388250,00 грн (часткова оплата за товар згідно рахунку № 203 від 05.05.2024 року на суму 2 678 835.00 грн); № 1595 від 08.05.2024 року на суму 330 635,00 грн (часткова оплата за товар згідно рахунку № 203 від 05.05.2024 року на суму 2 678 835.00 грн); № 2855 від 14.08.2024 року на суму 715350,00 грн (повна оплата за товар згідно рахунку № 2849 від 01.08.2024 на суму 715350,00 грн).
27.10.2025 року Позивач направив Відповідачу поштовим відправленням з описом вкладення вимогу від 21.10.2025 року № 21-10 про повернення грошових коштів, сплачених як попередня оплата згідно договору поставки від 29.04.2024, на загальну суму 3 394 185,00 грн, протягом 7 календарних днів з дати отримання вимоги (а. с. 9), яка залишена Відповідачем без відповіді та задоволення.
У зв`язку із неповерненням попередньої оплати Відповідачем у добровільному порядку, Позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.
Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі “Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії” (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Враховуючи положення статей 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.
За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД. ПОЗИЦІЯ СУДУ.
Предметом доказування у справі, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд самостійно оцінює докази, надані сторонами у справі, у їх сукупності, керуючись принципом вірогідності, передбаченим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з цією статтею, наявність обставин, на які посилається сторона, вважається доведеною, якщо докази, надані на їх підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування. Питання про вірогідність доказів суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, враховуючи всі обставини справи.
Предметом спору в цій справі є вимога позивача про стягнення з Відповідача коштів у вигляді попередньої оплати (авансу). 
У відповідності до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань).
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Положеннями статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. 
Як передбачено частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до приписів частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до положень статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
У силу частини 1 статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.
Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актом цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Стаття 693 Цивільного кодексу України передбачає попередню оплату товару.
Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього кодексу (частина 1 статті 693 Цивільного кодексу України).
За приписами частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.
Згідно з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Так, невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) згідно статті 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання.
Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані тощо (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17; постанові Велика Палата Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19; постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.09.2022 у cправі № 913/703/20).
Волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця (або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати) має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.02.2024 у справі № 910/3611/23, від 09.02.2023 у справі № 910/5041/22, від 07.02.2018 у справі № 910/5444/17). 
Схожі за змістом висновки щодо необхідності обрання покупцем одного з двох альтернативних способів захисту своїх прав у разі неналежного виконання продавцем зобов`язання зі своєчасної передачі передплаченого товару покупцю викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 910/1775/18, від 31.10.2018 у справі № 910/13318/16, від 20.02.2019 у справі № 912/2275/17, від 27.08.2019 у справі № 911/1958/18, від 09.03.2023 у справі № 910/5041/22, від 15.02.2024 у справі № 910/3611/23 зі спорів, що виникли з договірних правовідносин поставки.
В постанові Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 917/892/23 міститься правовий висновок про те, що за змістом частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України підставою для повернення суми попередньої оплати є саме не передання продавцем товару покупцю у встановлений строк. 
У справі № 910/18530/23 Верховний Суд виніс постанову від 30.01.2025, в якій виснував, що спірним питанням у справі, яка розглядається, є наявність / відсутність підстав для стягнення з відповідача як продавця за договором на користь позивача як покупця суми попередньої оплати товару, на яку не був поставлений товар, відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України у разі, коли покупець заявив вимогу про повернення суми невикористаного авансу. 
Усталені правові висновки щодо питання застосування ч. 2 ст. 693 ЦК України при вирішенні спорів про стягнення з продавця (постачальника) на користь покупця сплаченої суми попередньої оплати наявні у справах Верховного Суду № 912/2275/17, № 924/277/19, № 918/631/19.
Проаналізувавши правовідносини, які склались між Позивачем та Відповідачем, суд дійшов висновку, що сторонами 29.04.2024 було укладено договір, який за своєю правовою природою є договором поставки та відповідає вимогам ст. ст. 205, 207, 634, 638, 655, 712 ЦК України. Сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов даного виду договору. 
Відтак, зазначений договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань та, з огляду на положення ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання обома сторонами.
Як свідчать матеріали справи, договором чітко встановлено строк здійснення поставки Відповідачем - протягом 5 робочих днів з дати отримання повної попередньої оплати згідно рахунку. Обидва рахунки-фактури, що були сформовані та надані Позивачу для оплату - а саме рахунок № 203 від 05.05.2024 на суму 2 678 835,00 грн та рахунок № 2849 від 01.08.2024 на суму 715 350,00 грн, були повністю оплачені Позивачем в травні та серпні 2024 року, що підтверджується наявними в справі платіжними інструкціями (а.с.11-14). 
З огляду на встановлені судом обставини, виходячи з умов погоджених сторонами у договорі, суд дійшов висновку, що виконання покупцем (позивачем) умов щодо попередньої оплати зумовило виникнення у продавця (відповідача) зустрічного зобов`язання поставити товар до 15.05.2024 та до 21.08.2024 відповідно. Представник позивача у судових засіданнях по розгляду справи по суті вказував, що відповідачем товар поставлений не був. Відповідачем під час розгляду цієї справи дане твердження позивача не спростовано, доказів поставки товару позивачу за договором поставки на суму 3 394 185,00 грн матеріали справи не містять.
Відсутність дій Відповідача щодо поставки товару, надає Позивачу право на "законне очікування" передання оплаченого товару або що йому будуть повернуті кошти попередньо сплачені ним. Не поставка товару або не повернення відповідачем коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном.
Як свідчать матеріали справи, позивач обрав один із альтернативних способів захисту свого права, передбачених статтею 693 Цивільного кодексу України, реалізувавши своє право вимагати саме повернення попередньої оплати, а не поставки товару. Як свідчать матеріали справи, Позивач звертався до Відповідача з вимогою № 21-10 від 21.10.2025 щодо повернення всієї суми попередньої оплати. Втім, Відповідач не вчинив жодних дій на виставлену вимогу позивача, суму попередньої оплати позивачу не повернув.
Оскільки, позивач належним чином реалізував своє право, передбачене чинним законодавством, на повернення авансу, шляхом пред`явлення вимогиповернення всієї суми попередньої оплати, у зв"язку з чим, у Відповідача, як постачальника, виникло зобов`язання повернути Позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини 2 статті 693 ЦК України.
З огляду на встановлений факт невиконання відповідачем зобов`язання щодо поставки обумовленого товару та у зв`язку із закінченням строку поставки товару, враховуючи відсутність активних дій відповідача щодо повернення авансу, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з Відповідача суми попередньої оплати у сумі 3 394 185,00 грн.
Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 693 ЦК України викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19.
Згідно вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Разом з тим, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.
У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, пункт 30, від 27.09.2001). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
IV Судові витрати.
Розподіл сплаченого судового збору.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.
Щодо визначеної позивачем суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи у розмірі 50 000,00 грн, то суд зазначає наступне.
Згідно частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Із запровадженням змін до Господарського процесуального кодексу України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Станом на час прийняття рішення у цій справі, у матеріалах справи відсутній повний пакет доказів на підтвердження понесених позивачем судових витрат у сумі 50 000,00 грн.
Суд звертає увагу, що з дати ухвалення рішення по даній справі, Позивач має присічний строк на представлення документального підтвердження судових витрат у сумі 50 000,00 грн, що зумовить застосування судом правого механізму, охопленого пунктом 3 частиною 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України (ухвалення додаткового рішення).
Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Адзуро ІНК" (Україна, 61166, Харківська область, місто Харків, проспект Науки, будинок 40, код ЄДРПОУ 45010291) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НВК СКІФ" (Україна, 61001, Харківська область, місто Харків, вулиця Молочна, будинок 38, код ЄДРПОУ 42163190) грошові кошти на суму 3 394 185 (три мільйони триста дев`яносто чотири тисячі сто вісімдесят п`ять) гривень 00 копійок та судовий збір на суму 40 730 (сорок тисяч сімсот тридцять) гривень 23 копійки.
Видати наказ після набрання законної сили рішення суду.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України. 
Повне рішення складено "11" лютого 2026 р. 

Суддя		В.С. Юрченко