КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 369/2368/22
номер провадження 22-ц/824/2808/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2 ,
відповідач ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2023 року /суддя Фінагеєва І.О./
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відновлення меж земельної ділянки 
та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відновлення меж земельної ділянки. Просив суд встановити межі земельної ділянки площею 0,0532 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, садівниче товариство «Мрія», кадастровий номер земельної ділянки 3222488200:05:006:0172 за її фактичним використанням.
У липні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. ОСОБА_3 просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, кадастровий номер 3222488200:05:006:0172, місце розташування: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, с/т «Мрія», що належить ОСОБА_3 шляхом демонтажу паркану та зміщення межі в глибину земельної ділянки, кадастровий номер якої є 3222488200:05:006:0229, місце розташування: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, с/т «Мрія» зі знесенням незаконного будівництва.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відновлення меж земельної ділянки.
Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, кадастровий номер 3222488200:05:006:0172, місце розташування: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, с/т «Мрія», що належить ОСОБА_3 шляхом демонтажу паркану та зміщення межі в глибину земельної ділянки, кадастровий номер якої є 3222488200:05:006:0229, місце розташування: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, с/т «Мрія» зі знесенням незаконного будівництва.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень, стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок./т. 2 а.с. 11-19/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, його позов задовольнити, відмовивши у зустрічному.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вказує, що суд першої інстанції не врахував загального принципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою. Технічним паспортом від 02.07.2006 реєстровий № 437, інвентарний № 333 передбачено, що садовий будинок (фундамент) збудовано у 1989 році, сарай та вбиральню збудовано у 1988 році. ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку 0,0532 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 340790 від 11.03.2006, виданого за рішенням Шпитьківської сільської ради № 1 від 24.01.1996. ОСОБА_5 же набув земельну ділянку ОСОБА_6 на підставі договору дарування. Зазначає, що фактичні межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0172, 3222488200:05:006:0229, що були зафіксовані геодезичним обладнанням під час проведення обстеження, не відповідають межам відповідно до координат, які внесені до Державного кадастру. Вказує, що об`єкт нерухомості, на якому розташована земельна ділянка позивача, виник до формування земельних ділянок та внесення меж земельних ділянок до Державного кадастру, право власності на земельну ділянку позивача виникло раніше за право власності на земельну ділянку відповідача, абсолютно очевидно, що невідповідність фактичних меж земельних ділянок межам, внесеним до Державного кадастру, є наслідком саме некоректного внесення технічних координат до кадастру, а не зловживань з боку позивача. Судом не доведено належними та допустимими доказами переміщення ОСОБА_7 паркану у сторону домоволодіння ОСОБА_3 , а також захоплення частини земельної ділянки із проведенням на ній будівництво. Сторонами не заперечувалося, що спірні паркан та сарай зведені у 1988 року батьком ОСОБА_8 . На підставі висновку експерта від 20.04.2023 № 2525/23-41 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 . Однак на думку ОСОБА_8 висновок експерта є одним із доказів по справі, але не є підставою для задоволення зустрічного позову. Вказівка у висновку про те, що згідно з координатами, наявними в ДЗК, має місце накладення меж земельної ділянки, розташованої по 3222488200:05:006:0172, яка належить ОСОБА_3 , на межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0229, , що належить ОСОБА_9 , зроблений за відсутності встановлених на земельній ділянці межових знаків із зазначенням про використання експертами відомостей, наданих Києво-Святошинським районним судом Київської області в якості додаткового матеріалу, а саме кадастрового плану земельної ділянки 3222488200:05:006:0172 та 3222488200:05:006:0229. Отже, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право ОСОБА_3 порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, як саме порушуються права ОСОБА_3 . ОСОБА_7 на земельну ділянку чи які виникають перешкоди у її використанні. Крім того, задоволення зустрічних позовних вимог щодо демонтажу паркану суперечить усталеній практиці Верховного Суду, а саме правовій позиції Верховного Суду, викладеній у Постанові від 04 листопада 2019 року у справі №544/1990/21, відповідно до якої знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
У відзиві ОСОБА_3 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін. Вказує, що фактично сам ОСОБА_1 визнає факт того, що площа його земельної ділянки відповідно до правовстановлюючих документів є саме 0,0463 га. Вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено та жодним чином не спростовується ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що фактична площа земельної ділянки 3222488200:05:006:0229, що належить ОСОБА_1 становить 0,0511 га, тобто, збільшена на 0,0048 га (48, кв.м.) відносно площі 0,0463 га, що вказана у державному акті. В той час як фактична площа земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0172, яка належить ОСОБА_3 , становить 0,0510 га, тобто, зменшена на 0,0022 га (22 кв.м.) відносно площі 0,0532 га, що вказана у державному акті. Фактичні ж межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0229 (земельна ділянка ОСОБА_1 ) з північно-східної сторони перетинають (накладаються) на межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0172 (земельна ділянка ОСОБА_3 ), площа перетину (накладення) становить 0,0040 га (40 кв. м). Зазначає, що за наявності відповідної земельно-кадастрової документації, на підставі якої було проведено державну реєстрації земельної ділянки, відсутні підстави для застосування ч. 2 ст. 107 Земельного кодексу України. Вказує, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог посилається на нібито незаконність проведення процедури приватизації своєї земельної ділянки ОСОБА_3 . При цьому, таких підстав ОСОБА_1 фактично не обирав під час розгляду його позову в суді першої інстанції. Питання законності набуття права власності ОСОБА_3 на свою земельну ділянку не ставилось під сумнів, не досліджувалось судом та не спростовано жодними належними, допустимими та достовірними доказами, а є лише припущеннями.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача його представника та відповідача, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню в частині задоволення вимог зустрічного позову, на підставі наступного.
Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів від 16 березня 1981 року №158 «Про вилучення земель з користування радгоспів і інших землекористувачів та надання їх підприємствам, установам і організаціям для колективного садівництва» вирішено вилучити з користування радгоспів та інших землекористувачів земельні ділянки і надати їх у постійне користування підприємствам, установам і організаціям для колективного садівництва в розмірах згідно з додатком, відповідно до якого садові ділянки № 1-105 та НОМЕР_1 повинні бути площею 0,05 га (т. 1, а. с. 18).
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0229, площею 0,0463 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, СТ «Мрія», на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 12 грудня 2007 року серії ЯЖ, № 047501. Зазначений державний акт був виданий на підставі договору дарування земельної ділянки від 28 грудня 2006 року № 9142 (т. 1, а. с. 7, 37).
Зазначена земельна ділянка належала дарувальнику на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ, № 032084, виданого Шпитьківською сільською радою 10 лютого 1998 року на підставі рішення виконавчого комітету цієї ж ради від 25 серпня 1997 року.
Також ОСОБА_1 є власником садового будинку кооперативного дачного фонду на АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 13 вересня 2006 року (т. 1, а. с. 32).
Згідно з довідкою ГО «Масив садівничих товариств Мрія» від 17 листопада 2021 року № 5 щорічні членські внески нараховуються ОСОБА_1 з урахуванням середньої кількості одиниць площі, тобто 0,05 га, які він своєчасно і повністю сплачує (т. 1, а. с. 13).
ОСОБА_3 є власником сусідньої земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0172, площею 0,0532 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, СТ «Мрія», на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 11 березня 2006 року серії ЯА, № 340790, виданого на підставі рішення Шпитьківської сільської ради від 24 січня 1996 року № 1 (т. 1, а. с. 78).
18 листопада 2021 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_3 претензію з метою врегулювання земельного спору (т. 1, а.с. 27).
Спір між сторонами у досудовому порядку не врегульовано.
Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатом проведення судової земельно-технічної експертизи від 20 квітня 2023 року № 2525/23-41 встановлено:
1) у юридичних межах земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0172, площею 0,0532 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, СТ «Мрія» у південно-західній частині розміщені частина будівлі сараю «Б» (згідно з договором дарування садового будинку від 28 грудня 2006 року) площею 2,1 кв. м (т. 1, а. с. 194, 195) та частина дерев`яної споруди площею 4,6 кв. м (фото 4, 5, 6);
2) фактичні межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0172, що були зафіксовані геодезичним обладнанням під час проведення обстеження, не відповідають межам відповідно до координат, які внесені до Державного земельного кадастру, а саме:
а) фактична межа з північно-західної сторони від точки 1 до точки 2 зміщена у зовнішній бік відносно юридичних меж, у додатку № 1 до висновку (графічна частина) відстані зміщення межі зображені стрілками та цифрами зеленого кольору, що варіюються від 0,86 м до 0,89 м;
б) фактична межа з північно-східної сторони від точки 2 до точки 4 зміщена у зовнішній бік відносно юридичних меж, у додатку № 1 до висновку (графічна частина) відстані зміщення межі зображені стрілками та цифрами зеленого кольору, що варіюються від 0,28 м до 0,93 м;
в) фактична межа з південно-східної сторони від точки 4 до точки 6 зміщена у внутрішній бік відносно юридичних меж, у додатку № 1 до висновку (графічна частина) відстані зміщення межі зображені стрілками та цифрами зеленого кольору, що варіюються від 0,60 м до 0,71 м;
г) фактична межа з південно-західної сторони від точки 6 до точки 1 зміщена у внутрішній бік відносно юридичних меж, у додатку № 1 до висновку (графічна частина) відстані зміщення межі зображені стрілками та цифрами зеленого кольору, що варіюються від 1,33 м до 1,96 м;
ґ) в юридичних межах земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0172 у південно-західній частині розташовані частина будівлі сараю «Б» (згідно з договором дарування садового будинку від 28 грудня 2006 року (т. 1, а. с. 194, 195) площею 2,1 кв. м та частина дерев`яної споруди площею 4,6 кв. м (фото 4, 5, 6).
Фактична площа земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0172 становить 0,0510 га, тобто зменшена на 0,0022 га (22 кв. м) відносно площі 0,0532 га, що вказана у державному акті;
3) фактичні межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0229, що були зафіксовані геодезичним обладнанням під час проведення обстеження, не відповідають межам відповідно до координат, які внесені до Державного кадастру, а саме:
а) фактична межа з північно-західної сторони від точки 1 до точки 2 зміщена у зовнішній бік відносно юридичних меж, у додатку № 2 до висновку (графічна частина) відстані зміщення межі зображені стрілками та цифрами синього кольору, що варіюються від 0,90 м до 1,24 м;
б) фактична межа з північно-східної сторони від точки 2 до точки 3 зміщена у зовнішній бік відносно юридичних меж, у додатку № 2 до висновку (графічна частина) відстані зміщення межі зображені стрілками та цифрами синього кольору, що варіюються від 1,33 м до 1,96 м;
в) частина будівлі сараю «Б» (згідно з договором дарування садового будинку від 28 грудня 2006 року (т. 1, а. с. 194, 195)) площею 2,1 кв. м та частина дерев`яної споруди площею 4,6 кв. м (фото 4, 5, 6, 10, 12) розташовані за юридичними межами земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0229 у південно-західній її частині;
г) фактична межа з південно-східної сторони від точки 3 до точки 4 зміщена у внутрішній бік відносно юридичних меж, у додатку № 2 до висновку (графічна частина) відстані зміщення межі зображені стрілками та цифрами червоного кольору, що варіюються від 0,61 м до 0,74 м;
ґ) фактична межа з південно-західної сторони від точки 4 до точки 1 частково зміщена у внутрішній бік відносно юридичних меж, у додатку № 2 до висновку (графічна частина) відстані змішення межі зображені стрілками та цифрами зеленого кольору, що варіюються від 0,16 м до 0,45 м.
Фактична площа земельної ділянки 3222488200:05:006:0229 становить 0,0511 га, тобто збільшена на 0,0048 га (48 кв. м) відносно площі 0,0463 га, що вказана у державному акті;
4) фактичні межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0229 з північно-східної сторони перетинають (накладаються) юридичні межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0172, площа перетину (накладення) становить 0,0040 га (40 м), у додатку № 3 до висновку позначено як контур, заштрихований похилими лініями коричневого кольору. Конфігурація, розміри, проміри між поворотними точками зображено на рис. 11, координати наведено на рис. 12.
Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції, врахувавши висновок експерта, яким встановлено накладення площ земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 згідно з каталогом координат, де площа земельної ділянки ОСОБА_3 є меншою від тієї, що зазначена у правовстановлюючому документі, а саме фактичні межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0229 з північно-східної сторони перетинають (накладаються) юридичні межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:05:006:0172, площа перетину (накладення) становить 0,0040 га (40 м), дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Справа вже була предметом перегляду, Київський апеляційний суд постановою від 19 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2023 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що, надавши оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про накладення паркану, який належить ОСОБА_1 , на земельну ділянку, яка перебуває у власності ОСОБА_3 , що свідчить про порушення прав останнього. Посилання позивача за первісним позовом на те, що фундамент під садовий будинок, сарай та вбиральню збудовано у 1988-1989 роках, не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки перешкода у користуванні земельною ділянкою полягала у встановленні паркану на території суміжної земельної ділянки.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2025 року постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2024 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Касаційним судом вказано на те, що суди не перевірили доводів сторін та не встановили:
- причини розбіжностей у площі спірних земельних ділянок;
- коли встановлювалися межові знаки земельних ділянок та чи погоджувались вони із власниками суміжних земельних ділянок;
- чи виготовлялася землевпорядна документації на спірні земельні ділянки та коли;
- коли були побудовані садовий будинок, спірний паркан та інші будівлі, які належать ОСОБА_1 ;
- який був сформований порядок користування земельними ділянками до моменту отримання сторонами державних актів.
Також суди не перевірили доводи ОСОБА_1 про те, що об`єкти нерухомості були побудовані раніше, чим сформовані межі спірних земельних ділянок.
Тобто суди не перевірили та не встановили, на підставі оцінки всіх наявних доказів у сукупності, наявність якої саме обставини спричинило виникнення цього спору.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, при новому апеляційному розгляді, в судовому засіданні були допитані сторони.
За поясненнями ОСОБА_1 на питання, сформовані у Постанові Верховного Суду від 20 серпня 2025 року, правовстановлюючі документи на земельну ділянку з кадастровим номером 3222488200:05:006:0229, площею 0,0463 га були видані його батьку у 1998 року, ним ділянка оформлена за договором дарування, державний акт на право власності на земельну ділянку видано12 грудня 2007 року серії ЯЖ, № 047501.
Площа земельної ділянки, що була приватизована і перейшла у його у подальшому за договором дарування у його власність 0,0463 га.
З моменту набуття земельної ділянки у 1998 році, ані його батьком, ані ним її площа не оспорювалась, юридично не змінювалась, не перемірялась, земельна ділянка переходила у власність в межах 0,0463 га.
Позивач зазначав, що під час приватизації відповідачем своєї земельної ділянки, унаслідок некоректного проведення геодезичних робіт, виникла помилка, у результаті якої в державному акті на право власності на земельну ділянку та державному земельному кадастрі межі земельної ділянки відповідача накладаються на земельну ділянку позивача, чим порушено його право. Встановлення таких меж ні позивач, ні його батько, ні інші сусідні землекористувачі не погоджували. Водночас, площі земельної ділянки, що була приватизована і перейшла у його власність 0,0463 га, яка не змінювалась та її конфігурації по документам, ОСОБА_1 не оспорював.
Відповідач ОСОБА_3 є власником сусідньої земельної ділянки, до 2011 року між ними не було паркану.
Приблизно у 2011 році сусіди ОСОБА_1 та ОСОБА_3 поставили паркан - сітку-рабіцу, разом робили заміри, ОСОБА_3 натягував мотузку по межовим знакам. Фактично площі не перемірялися, паркан було встановлено. У подальшому ОСОБА_1 замінив паркан на метало профільний.
Сарай і нежитлова будівля були побудовані з 1998 року, на момент договору дарування батьком вже були наявні /т. 1 а.с. 39/, ще до побудови паркану між сусідами.
Щодо виникнення спору, ОСОБА_1 пояснив, що він вирішив переміряти земельну ділянку, оскільки відповідно до рішення виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів від 16 березня 1981 року № 158 «Про вилучення земель з користування радгоспів і інших землекористувачів та надання їх підприємствам, установам і організаціям для колективного садівництва», садові ділянки № 1-105 та 241-261 повинні бути площею 0,05 га. Крім того, він сплачує щорічні членські внески, виходячи з площі саме за 0,05 га. У всіх інших сусідів по 0, 05 га, а у його фактичному користуванні менше. Оскільки виявилось, що після приватизації ОСОБА_3 його ділянка з кадастровим номером 3222488200:05:006:0172, має площу 0,0532 га, він вважав, що це відбулось за рахунок йог землі, а тому і звернувся з такими вимогами щодо встановлення меж по фактичному використанню.
За поясненнями ОСОБА_3 на питання, сформовані у Постанові Верховного Суду від 20 серпня 2025 року, пояснив, що паркану між сусідами довго не було. Коли встановлювали паркан - сітку, претензій між сусідами не виникло, земельні ділянки не переміряли. Приблизно у 2020 році ОСОБА_1 замінив паркан на металевий, ОСОБА_3 переміряв свою земельну ділянку в становив, що її площа менша, аніж приватизована. Вказував, що нежитлові будівлі на ділянці ОСОБА_1 побудовані давно і старі, але він почав і нове будівництво.
Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що права ОСОБА_1 не порушені відповідачем ОСОБА_3 , оскільки розбіжності в межах не є наслідком дій ОСОБА_3 . 
Юридично площа земельної ділянки, що була у власності батька ОСОБА_1 , потім передана йому і не оспорена - 0,0463 га, а отже, часткове знаходження його нежитлових будівель на сусідній ділянці та користування ними повинні вирішуватись у інший спосіб добросусідства, можливим встановленням сервітуту, а не фактичним збільшенням площі своєї ділянки за рахунок приватизованої сусідньої земельної ділянки.
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині відмови в його позовних вимогах, висновків суду першої інстанції не спростовують.
Апеляційний суд також відмовляє ОСОБА_1 у прийнятті нового Висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 14.01.2026 №500/10-2025, оскільки підстави для такої експертизи на стадії апеляційного розгляді відсутні.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову залишається без змін.
Щодо обставин зустрічного позову та добросусідства.
Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Як передбачено ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Власник, згідно зі ст. 319 ЦК України, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У ст. 321 ЦК України йдеться про те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За нормами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Виходячи з аналізу вказаної норми матеріального права, можна дійти висновку, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб і будь яким шляхом, що є прийнятним для власника. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Відповідно до п. п. «г» , «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України вбачається, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Зі змісту п. «е» ч. 1 ст. 96 ЗК України вбачається, що землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.
ОСОБА_3 , звертаючись з зустріним позовом просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, кадастровий номер 3222488200:05:006:0172, місце розташування: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, с/т «Мрія», що належить ОСОБА_3 шляхом демонтажу паркану та зміщення межі в глибину земельної ділянки, кадастровий номер якої є 3222488200:05:006:0229, місце розташування: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, с/т «Мрія» зі знесенням незаконного будівництва.
У справі судом першої інстанції проведено експертизу, висновком експертів КНДІСЕ від 20 квітня 2023 року № 2525/23-41 встановлено наявність будівель, фактичні межі користування, площа невідповідності.
Водночас, заявляючи вимоги зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди шляхом демонтажу паркану та зміщення межі в глибину земельної ділянки, зі знесенням незаконного будівництва, своїх вимог ОСОБА_3 не уточнював, вони є неконкретизованими і є невиконуваними у процесі примусового виконання, на що суд першої інстанції уваги не звернув.
Яке саме будівництво, заявляючи вимоги про знесення мав на увазі позивач за зустрічним позовом, судом першої інстанції не уточнено. Не з`ясовано і параметри зміщення.
Не заперечується сусідами, що старі будівлі побудовані задовго як вони обидва стали власниками, водночас, ОСОБА_3 , заявляючи про нове будівництво та надаючи на підтвердження цього висновки, складені за викликом поліції, жодним чином не конкретизує що саме і де знаходиться, яка це будівля, відсутні такі дані і у матеріалах справи.
Отже, жодних доказів того, що незаконне, як зазначає ОСОБА_3 будівництво (конкретизація які саме це будівлі відсутня) що ведеться ОСОБА_1 є новим, не надано, відсутні докази зміщення паркану не по сталому користуванню. З моменту набуття ОСОБА_3 11.03.2006 року права власності на земельну ділянку він фактично погоджувався на розміщення споруд, спір виник лише після звернення ОСОБА_1 до суду.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (п. 5 ч. З ст. 2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, (ч. 1 та 3 ст. 13 ЦПК України).
В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 також наголошував, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).
Апеляційний суд позбавлений права на власний розсуд визначати межі зсуву земельної ділянки, площу, координати та на власний розсуд встановлювати нежитлові будівлі про знесення яких заявляє позивач за зустріним позовом.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог зустрічного позову шляхом зміщення межі в глибину земельної ділянки, зі знесенням незаконного будівництва є невиконуваним, після проведеної судової експертизи вказані питання не були предметом розгляду, а отже, враховуючи межі перегляду справи апеляційним судом, відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог саме в тому неконкретизованому виді, як вони заявлені ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони, які їх понесли, оскільки у вимогах як первісного так і зустрічного позовів відмовлено.
Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2023 року - задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2023 року - скасувати в частині задоволених вимог зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відмовивши у зустрічному позові.
В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2023 року - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: