ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/1418/25  Номер провадження 22-ц/814/1044/26	Головуючий у 1-й інстанції Омельченко І.І.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 жовтня 2025 року (час ухвалення судового рішення та дата складання повного текста судового рішення не зазначено) за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та від імені й в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 жовтня 2025 року відмовлено у прийнятті додаткового рішення за заявою ОСОБА_1 щодо стягнення фактично понесених витрат на правничу допомогу. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про стягнення 10 000 грн витрат на правничу допомогу у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що подана ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та від імені малолітнього сина ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 позовна заява про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є необґрунтованою, безпідставною, передчасно подана при штучно створених підставах для звернення до суду.
Зазначає, що визначення скаржника відповідачем по справі про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, де вона повинна також набувати частку у спадковому майні, вказує на необґрунтоване створення позивачем передумов для понесення судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу.
Позивачка не скористалась правом співпраці, натомість надіслала повідомлення про намір подати позовну заяву до суду, хоча обидві сторони могли діяти через нотаріуса.
Наголошує, що 11.06.2025, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 приховала від нотаріуса Чернявського Ю.В. оригінал свідоцтва про право власності на квартиру від 17.06.1993 за № НОМЕР_1 , виданий виконавчим комітетом Кобеляцької міської ради народних депутатів Полтавської області, але в матеріалах справи мається копія такого свідоцтва із печаткою «згідно з оригіналом», датованою 10.06.2025 та завірена підписом адвоката Галушко С.С., що свідчить про наявність оригіналу такого документу, натомість позивачка отримує від приватного нотаріуса Чернявського Ю.В. постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 174/02-31 від 06.06.2025 та №175/02-31 від 06.06.2025, мотивовані тим, що для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачка подала: паспорт громадянина України, свідоцтво про народження, свідоцтво про смерть та технічний паспорт на квартиру; проте не подано документи, що підтверджують право власності на частку квартири, чим ввела нотаріуса в оману щодо відсутності правовстановлюючих документів на квартиру.
Вважає, що позивачка передчасно звернулася до суду із позовом, оскільки належними та допустимими доказами не довела, що у неї існують перешкоди для оформлення права на спадщину за законом у нотаріальному порядку і саме це призвело до витрат, понесених відповідачкою. 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З матеріалів справи вбачається, що 11 червня 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, просила визнати за нею право спільної часткової власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_4 ; визнати за малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право спільної часткової власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , в тому числі на 1/6 частку цієї квартири в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 та на 1/6 частку цієї квартири в порядку спадкування за законом за правом представлення після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 діда ОСОБА_5 ( т.1 а.с.1-7)
Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12 червня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. (т.1 а.с.31-33)
02 жовтня 2025 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Галушко С.С., подав клопотання про закриття провадження по справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.
В обгрунтування заяви вказував, що 08.09.2025 приватний нотаріус Чернявський Ю.В. повідомив про отримання ним від ОСОБА_1 дублікату втраченого свідоцтва про право на спадщину від 09.06.1999 за № 414, виданого Кобеляцькою державною нотаріальною конторою після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 на ім`я спадкоємців ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 по 1/12 частці в кожного, а також підтвердив можливість видачі свідоцтв про право на спадщину за законом усім спадкоємцям на майно померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. 16.09.2025 приватний нотаріус Чернявський Ю.В. видав позивачці, її малолітньому сину та відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом на відповідні частки спадкової квартири АДРЕСА_1 . Тому спадкові права на спірну квартиру було повністю оформлено в позасудовому (нотаріальному) порядку, що свідчить про відсутність предмета спору. (т.1 а.с.105-106)
Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2025 року клопотання представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Галушка С.С., про закриття провадження по справі задоволено. 
Провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та від імені й в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Повернуто позивачці ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 гривень, відповідно до платіжної інструкції № 0.0.4404617224.1 (код документа 9381-4302-5049-1100) від 11.06.2025. 
У задоволенні клопотання відповідачки ОСОБА_1 про надання строку для подання доказів щодо розміру понесених витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів з дня винесення ухвали суду відмовлено. (т.1 а.с. 113-118)
13 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подано до суду заяву про ухвалення у справі додаткового рішення в порядку статті 270 ЦПК України з посиланням на ч. 5 ст. 142 ЦПК України.(т.2 а.с.1-14)
В обґрунтування заяви вказувала на безпідставну відмову суду у визначенні п`ятиденного строку для подачі понесених нею витрат на правничу допомогу, оскільки нею не заявлялось клопотання про призначення такого строку і нормами ст. 141 ЦПК України визначено право особи на відшкодування коштів без заявлення клопотань.
Зазначала, що має право на відшкодування їй витрат, так як позов є передчасним, , необгрунтованим, безпідставним при штучно створених підставах для звернення до суду.

Відмовляючи в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що у мотивувальній частині ухвали Кобеляцького районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2025 року було обґрунтовано відсутність підстав для визнання дій позивачки необґрунтованими в зв`язку з тим, що саме по собі подання до суду в порядку цивільного судочинства даної позовної заяви не є необґрунтованими діями позивачки, оскільки це диспозитивне право позивачки, яке передбачене нормами цивільного процесуального законодавства, яке не містить обмежень в його реалізації, та звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом особи, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. 
Вказував, що оскільки розгляд вказаної цивільної справи закінчився закриттям провадження шляхом постановлення ухвали суду і рішення суду в даній справі ухвалене не було, то підстави для ухвалення додаткового рішення в порядку статті 270 ЦПК України відсутні, а тому необхідно відмовити в прийнятті додаткового рішення по вказаній цивільній справі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною другою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Згідно з частиною п`ятою, шостою статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадках, встановлених частинами третьою п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина дев`ята статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини першої, другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України необґрунтовані дії позивача, як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанова Верховного Суду від 26 липня 2024 року у справі № 736/1209/20).
Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18.
У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, вказав, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями. 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме собою звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Оскільки підстав для визнання дій ОСОБА_2 необґрунтованими суд першої інстанції не встановив, тому що звернення позивачки до суду за захистом порушеного права, а також її дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання нею своїми процесуальними правами, а тому вони не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачкою витрати на правову допомогу.
Доводи апеляційної про передчасність позову та приховування позивачем документів грунтуються на припущенні та не заслуговують на увагу.
Як слідує із клопотання адвоката Галушка С.С., представника ОСОБА_2 , позасудове вирішення питання про оформлення спадкових прав позивачки стало можливим після отримання нотаріусом ОСОБА_8 дублікату втраченого свідоцтва про право на спадщину від 09.06.1999 року саме від ОСОБА_1 .
У позовній заяві ОСОБА_2 пояснила неможливість отримання дубліката правовстановлюючого документа, оскільки не мала його у своєму розпорядженні, і відповідно, могла подати докази його втрати (а.с.22). 
ОСОБА_1 , яка визнала, що саме вона мала і втратила правовстановлюючий документ, щонайменше у січні 2025 року знала про намір ОСОБА_2 оформити спадкові права та наявність перешкоди у вирішенні цього питання у позасудовому порядку – втрата правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.21), проте пропонувала ОСОБА_2 отримати дублікат цього правовстановлюючого документа. 
Аналіз змісту поданих у справу документів, пояснень сторін не дає підстав вважати доведеним те, що ОСОБА_2 , пред?являючи позов до суду, діяла умисно і нобгрунтовано.
Суд першої інстанції в ухвалі від 07 жовтня 2025 року (а.с.113 – 118) детально проаналізував матеріали справи і дійшов обгрунтованого висновку про відсутність ознак недобросовісності у діях позивачки. 
Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов 

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов