26.11.2025  	  	

Справа №607/23061/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 листопада 2025 року м. Тернопіль 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючої судді Черніцької І.М.
за участю секретаря судового засідання Кокітко І.В.

з участю: 
адвокатів Іващука В.М., Шевчука В.О.
представника ОПП - Паславської О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав,-     
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Служба у справах дітей Великогаївської сільської ради про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування вимог позивач вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї з відповідачем народився син ОСОБА_3 . За час спільного проживання між ними часто виникали конфлікти, а 05 травня 2015 року відповідач у присутності дитини спричинив їй легкі тілесні ушкодження, що підтверджується вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2016 року у справі № 607/9617/15. Після даного випадку відносини між ними припинено. Син проживає разом з нею, вона самостійно виховує та утримує дитину, відповідач будь-якої участі у вихованні сина не приймає. Відповідач не піклується про фізичний, духовний та моральний розвиток сина, не цікавиться його навчанням і здоров`ям та не сплачує аліменти.
Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов.
02 лютого 2022 року ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_4 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2022 року, яку занесено до протоколу судового засідання, зобов`язано Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2022 року провадження у справі зупинено, до припинення перебування ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2025 року поновлено провадження та справу прийнято до свого провадження. 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2025 року, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.
Адвокат Шевчук В.О. подав відзив на позов. Вказав, що відповідач категорично заперечує позов. Позивач разом з сином виїхали до Великої Британії, де перебувають по даний час. Відповідач намагався підтримувати контакт із сином через телефонні дзвінки, листування чи ніші засоби зв`язку, але позивач обмежувала такі контакти. Відповідачем вживались всі можливі заходи для підтримки та подальшого розвитку контакту із сином. Непорозуміння між батьками, заборгованість зі сплати аліментів, не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Крім того, відповідач проходить військову службу у складі ЗСУ, що також певним чином ускладнює його належну участь у вихованні сина. Проте, він бажає та готовий брати активну участь у вихованні, освіті та розвитку дитини. Посилання на вирок суду від 01 квітня 2016 року є безпідставним, оскільки такий випадок був одиничним і відбувся 10 років тому. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. 
Представник відповідача - адвокат Шевчук В.О. просив відмовити у задоволені позову.
Представник органу опіки та піклування пояснила, що підтримує наданий висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін спору народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 04 вересня 2020 року.
Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували.
ОСОБА_2 проходить військову службу у складі Збройних Сил України, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_2 від 06 травня 2003 року.
Згідно з посвідчення серії НОМЕР_3 від 21 квітня 2023 року встановлено, що ОСОБА_2 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій.
З розрахунку заборгованості із сплати аліментів ВП №47669374 від 19 серпня 2025 року, наданого державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції слідує, що у ОСОБА_2 є заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 01 серпня 2025 року складає 141 211,40 грн.
У судовому засіданні встановлено та підтверджено представником позивача, що позивач разом з сином у 2022 року виїхали за межі України у ОСОБА_5 , де проживають по даний час. 
Згідно листа ОСОБА_6 від вересня 2025 року встановлено, що ОСОБА_7 є студентом денної форми навчання в Єлизаветинській Академії та навчається в академії з 01 вересня 2024 року і є учнем 8 класу. Вадим проживає разом з матір`ю ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 Дрю Хауз. Вказаний лист перекладено з англійської мови на українську.
З висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради від 27 квітня 2022 року за № 387, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради слідує, що орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо сина ОСОБА_9 . ОСОБА_2 був відсутній на засіданні комісії з питань захисту прав дитини.
Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, прийшов до наступного висновку.
Відповідно до вимог частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з вимогами частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Відповідно до вимог статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Відповідно до вимог частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
В оцінці обставин справи, суд, виходить з того, що першочергове значення мають якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 
Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
В оцінці доводів позову суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Позивач звертаючись до суду із вказаним позовом, посилалася на те, що відповідач не бере участі у вихованні сина, не цікавиться ним, не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини. 
На підтвердження вказаних доводів позивач надала лише розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. Будь-які інші докази в матеріалах справи відсутні.
У відзиві відповідач не заперечив факт наявності заборгованості та висловив наміри щодо погашення вказаної заборгованості. 
Однак, сам по собі факт несплати аліментів, наявність заборгованості, в силу вимог ст. 164 СК, не є підставою для позбавлення батьківських прав. 
При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та достатніми доказами.
Судом встановлено, що позивач разом із сином ОСОБА_9 з 2022 року постійно проживають за межами України. Відповідач перебуває у складі ЗСУ. Вказані обставини певним чином ускладнюють регулярне та повноцінне спілкування батька з сином. 
В судовому засідання встановлено, що відповідач не втратив інтерес до дитини та намагається налагодити контакт із сином. Відповідач приймав участь у судовому розгляді справи через представника, категорично заперечив позовні вимоги та повідомив, що намагається спілкуватись із сином. Крім того, долучив фотознімки, з яких встановлено факт спілкування батьком з сином, що не заперечила повивач. 
Вказані дії відповідача свідчать про бажання останнього брати участь у вихованні сина, прикласти свої зусилля і змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків. 
У справі відсутні докази застосування до ОСОБА_2 заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.
Як вже зазначалось судом, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 за №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Відповідно до вимог ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Також, Верховних Суд у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки такий висновок є передчасним, недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить на даний час інтересам дитини, батька і засадам справедливості. 
У цьому висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а лише зазначена констатація безспірних фактів щодо відносин сторін та їх дитини. Не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування із відповідачем щодо врегулювання даного конфлікту, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.
Тобто, такий висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини, та те, що поведінка відповідача не може змінитися у кращу сторону без позбавлення батьківських прав. 
Позивач не довела та не надала суду доказів того, в чому полягає захист інтересів сина шляхом позбавлення батька по відношенню до дітей батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно сина.
Враховуючи вищенаведені вимоги закону, встановленні обставини справи та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_9 слід відмовити. 
Водночас, суд вважає, що в діях..відповідача частково..має місце..неналежне виконання батьківських обов`язків відносно сина, а тому його слід попередити про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_9 , оскільки ухилення від них є підставою для позбавлення батьківських прав.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 81, 259, 263, 265, 268, 273, 280-289, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.
Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов"язків щодо виховання сина ОСОБА_3 , оскільки ухилення від них є підставою для позбавлення батьківських прав.
Покласти на Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради контроль за виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості проучасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП – НОМЕР_4 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП – НОМЕР_5 .
Третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, код ЄДРПОУ 43459222, адреса місцезнаходження: бульвар Тараса Шевченка,1 м.Тернопіль.
Повне судове рішення складено 08 грудня 2025 року.

Головуюча суддя       І.М. Черніцька