Єдиний унікальний номер справи № 761/29086/25
Провадження №22-ц/824/14779/2025

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яким безпосередньо здійснюється ліквідація публічного акціонерного товариства «Комерційний банк "Надра", треті особи: Перший відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,
В С Т А Н О В И В :

10 липня 2025 позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів, у якому просив суд визнати недійсним договір № GL48N718070 про відступлення прав вимоги від 05.08.2020р. за умовами якого ПАТ «КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права вимоги до боржника, що належали ПАТ «КБ «Надра».
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 року у відкритті провадження відмовлено оскільки позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 23 липня 2025 року апелянт подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Основними доводами апеляційної скарги є необґрунтованість та незаконність ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2025 року у справі № 761/29086/25, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про віднесення спору до юрисдикції господарського судочинства, не врахувавши суб`єктний склад сторін та характер спірних правовідносин, які виникли за участю фізичної особи з метою захисту її цивільних прав, а також не взяв до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду; крім того, судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи та не надано належної оцінки доводам позивача щодо недійсності договору про відступлення права вимоги, зокрема з огляду на відсутність у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» ліцензії на здійснення валютних операцій на момент укладення договору, що відповідно до законодавства та усталеної судової практики є самостійною підставою для визнання такого правочину недійсним, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з відкриттям провадження у справі за правилами цивільного судочинства.
Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 27 листопада 2025 року сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження за позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги зазначив, що подана позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки предметом спору є визнання недійсним договору відступлення права вимоги, укладеного між двома юридичними особами - ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», а отже спір має похідний характер від основного зобов`язання між суб`єктами господарювання та за своїм змістом і характером спірних правовідносин належить до юрисдикції господарських судів; при цьому суд виходив із критеріїв розмежування судової юрисдикції - суб`єктного складу, предмета та характеру правовідносин, послався на положення статей 4, 13, 186 ЦПК України та статей 4, 20 ГПК України, а також на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, відповідно до яких спори щодо оспорювання правочинів з відступлення права вимоги за кредитними договорами, укладеними між юридичними особами, підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що визначальним критерієм для вирішення питання підсудності справи є а не стільки суб`єктний склад учасників спору, а саме вид правовідносин, які є предметом судового розгляду. У даному випадку оспорюється договір про відступлення права вимоги, укладений між двома господарюючими суб`єктами, у межах здійснення ними господарської та фінансової діяльності, що свідчить про виникнення спірних правовідносин саме у сфері господарювання.
Факт звернення з позовом фізичної особи не змінює правової природи та характеру спірних правовідносин, оскільки предметом спору є правочин, укладений між юридичними особами в межах їх підприємницької діяльності, а не цивільні права чи обов`язки фізичної особи, що виникли безпосередньо з такого договору. Отже, участь фізичної особи як позивача сама по собі не може бути підставою для віднесення спору до цивільної юрисдикції.
З урахуванням наведеного, оскільки спірні правовідносини мають господарський характер, а оскарження договору про відступлення права вимоги, укладеного між суб`єктами господарювання, здійснюється у зв`язку з реалізацією ними господарської та фінансової діяльності, такий спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства незалежно від складу учасників процесу, що відповідає вимогам процесуального закону та усталеній судовій практиці.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько