САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ 
Справа № 726/1379/25 
Провадження №2/726/8/26 
Категорія 60 
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.01.2026 м. Чернівці 
Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., за участю секретаря судових засідань Колісник А.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Кашул Наталія Дмитрівна про визнання майна особистою приватною власністю та визнання права власності на спадкове майно за заповітом,- 
ВСТАНОВИВ :
1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Позивач звернулась до суду із позовом до відповідачів в якому вказує, що у 2008 році вона влаштувалась на роботу в ТОВ «Інтерпласт», а пізніше, у 2012 року, в ТОВ «Технік-сервіс», засновником яких був громадянин Литовської республіки ОСОБА_6 . У цей період у позивачки та ОСОБА_6 склались романтичні стосунки та з 2012 року вони почали проживати у фактичних шлюбних стосунках. Попередній шлюб позивачки було розірвано судом у цьому ж, 2012 році.
Позивач вказує, що зі слів ОСОБА_7 , його попередній шлюб також було розірвано та після розірвання шлюбу він виїхав з Литви на проживання до України.
В період 2012 - 2014 років позивач, разом із ОСОБА_6 та її донькою від першого шлюбу ОСОБА_8 , проживали у м. Луганськ. З початком збройної агресії російської федерації у 2014 році, вони переїхали на проживання до м. Київ, а згодом, у 2015 році, до м. Чернівці. Оскільки їм сподобалось місто, вони вирішили придбати тут житло та залишитись на постійне проживання.
12.07.2016 року приватним нотаріусом Кашул Н. Д. посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 31,50 кв.м., житловою - 9,90 кв.м. по АДРЕСА_1 . Згідно їхньої домовленості право власності на придбаний нами житловий будинок зареєстровано на ім`я ОСОБА_6 .
Оскільки житловий будинок був не досить придатний до проживання, позивач із ОСОБА_6 здійснили в ньому ремонтні роботи, придбали меблі, техніку та предмети домашнього вжитку. Все це, та утримання будинку здійснювали за спільні кошти. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки та ОСОБА_6 народився син - ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок хронічної ішемічної хвороби серця, ОСОБА_6 помер. Разом із тим, за життя ОСОБА_6 склав заповіт на ім`я їхнього сина - ОСОБА_2 на все належне йому нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 включаючи житловий будинок або його частки, земельну ділянку (земельні ділянки) чи її (їх) частки та всі і будь-які речові права на вказане нерухоме майно.
Разом із тим, із 2014 року по день смерті ОСОБА_7 , шлюб між ним та позивачем укладено не було.
Зазначає, що через півроку після смерті ОСОБА_7 та звернення до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом, позивачці стало відомо, що спадкоємцями після його смерті, крім їхнього спільного сина ОСОБА_2 є ще його дружина ОСОБА_3 та сини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Вказує, що їй було відомо про існування синів ОСОБА_7 , оскільки вони неодноразово приїжджали в Україну, однак наявність дружини ОСОБА_3 , стало для позивача несподіванкою, оскільки покійний ОСОБА_6 завжди казав, що його шлюб із першою дружною розірвано.
Вищевикладені обставини свідчать про те, що покійний ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не проживали однією сім`єю та не вели спільного господарства принаймні з 2008 року. Відтак придбаний у 2016 році будинок по АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю вказаного подружжя.
Враховуючи, що за вказаних умов, ОСОБА_3 , як дружина, володіє формальним правом спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно, спільний син ОСОБА_7 та позивачки не може у повному обсязі набути право власності на таке спадкове майно, що є порушенням його прав. Відтак просить суд ухвалити рішення, яким визнати житловій будинок АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_6 та визнати за ОСОБА_2 , в порядку спадкування за заповітом право власності на вказаний житловий будинок.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , надіслали до суду відзив на позов, у якому вказують, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 уклали шлюб 24.08.1985 року у відділі запису актів цивільного стану Молетайського району, запис акту № 112. Даний шлюб не було розірвано ніколи, аж до смерті ОСОБА_7 . У шлюбі народилось двоє синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
За спільним рішенням подружжя в 1996 році ОСОБА_11 виїхав до України для ведення бізнесу, де заснував дві компанії та постійно працював там для їх розвитку. 
Так дійсно, більшу частину часу ОСОБА_6 проводив в Україні. Разом із тим, його дружина ОСОБА_3 неодноразово відвідувала його в Україні, приїжджала на певний час, зокрема під час хвороб чоловіка. Вони постійно перебували у контакті засобами мобільного зв`язку та через месенджери. 
Після вторгнення російської федерації до ОСОБА_12 , ОСОБА_13 на деякий час повернувся до Литви, де, в тому числі, проходив лікування. Через деякий час, він знову поїхав до України та зупинився у Києві у свого друга ОСОБА_14 . Оскільки дружина друга ОСОБА_14 була родом із ОСОБА_15 , вони всі вирішили переїхати до Чернівців, де ОСОБА_13 орендував житло. 
У 2016 році ОСОБА_16 та ОСОБА_13 вирішили придбати житло у м. Чернівці. З ремонтом житла допомагав син ОСОБА_17 . Наголошують, що дружина ОСОБА_16 відвідувла ОСОБА_13 в Чернівцях, проживала у будинку по АДРЕСА_1 . Була поруч із ним коли він хворів та лікувався. Разом із тим, після 2019 року, у зв`язку із введеними карантинними обмеженнями, вона більше не їздила в Україну. Натомість ОСОБА_13 приїздив до Литви, де вони як, зазвичай, спільно проживали та проводили свята усією сім`єю.
Наголошують, що позивачка вводить суд в оману, стверджуючи, що шлюб ОСОБА_18 з ОСОБА_13 фактично розпався, шо вони не жили як сім`я і не вели спільне господарство з 2008 року. Ці обставини абсолютно не відповідають дійсності. Хоча з чоловіком вони більшу частину часу жили окремо, однак постійно спілкувалися по телефону, через мобільні додатки. Останні кілька років вони часто говорили про те, що він повернеться жити до ОСОБА_19 . 
Про те, що ОСОБА_13 мав службовий роман і має неповнолітнього сина, дружина ОСОБА_16 дізналася лише після смерті чоловіка, отримавши документи з суду. Наголошує, що під час останнього візиту до України в листопаді 2019 року вона мешкала в будинку по АДРЕСА_1 , який вони з ОСОБА_13 придбали за спільні сімейні кошти. У будинку не було жіночих чи дитячих речей, одягу. Вона не запідозрила, що в будинку, крім її чоловіка, хтось живе.
Таким чином відповідачі заперечують про те, що вищевказаний житловий булинок є особистою власністю ОСОБА_20 , оскільки таке майно придбано ним у шлюбі, внаслідок спільного рішення подружжя та за їхні спільні кошти, відтак є спільним майном подружжя. 
Враховуючи викладене просять суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
У відповіді на відзив позивач вказала, що дійсно, в листопаді 2019 року ОСОБА_13 захворів та вона просила його сина ОСОБА_21 аби той приїхав та забрав батька до ОСОБА_19 на лікування. Останній погодився, однак вказав, що приїде із матір`ю ОСОБА_22 та попросив аби ОСОБА_23 з неповнолітньою дитиною на деякий час покинула будинок. Позивач погодилась та деякий час не проживала у подинку по АДРЕСА_1 . Однак це не свідчить про відсутність фактичних шлюбних стосунків між нею та ОСОБА_13 . 
2. Рух справи у суду, заяви (клопотання) учасників справи.
24.04.2025 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.
Ухвалою суду від 07.05.2025 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону України громадянином Республіки Литви, ОСОБА_6 .
Ухвалою суду від 02.10.2025 року задоволено клопотання відповідачів про продовження строку на подання відзиву.
Ухвалою суду від 17.12.2025 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду.
Позивач та її представник в судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним у позові, позивач додала, що під час їхнього спільного проживання із ОСОБА_13 , вона була впевнена та переконана, що він не перебуває у шлюбі. Коли вони проживали у Києві, друг ОСОБА_13 також неодноразово стверджував про те, що останній не перебуває у шлюбі. Наголошує, що вони жили як подружжя близько 10 років та ОСОБА_13 мав намір передати житловий будинок у спадок їхньому спільному сину. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі.
Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явились, однак надіслали до суду заяву з проханням справу розглянути без їхньої участі, позовні вимоги не визнають, враховуючи викладене у письмових заявах по суті справи, просять відмовити у задоволенні позову.
Представник служби у справах дітей Чернівецької міської ради надіслав до суду заяву з проханням справу розглянути без його участі на розсуд суду, врахувавши при цьому інтереси неповнолітньої дитини.
Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Кашул Наталія Дмитрівна надіслала до суду заяву з проханням справу розглянути за її відсутності.
Аналіз обставин у цілому дає підстави констатувати, що сторони по-різному оцінюють характер сімейних та майнових відносин спадкодавця. Позивачка посилається на тривале спільне проживання з ОСОБА_13 однією сім`єю, спільне ведення господарства та придбання і утримання будинку за його особисті кошти, вказуючи при цьому на фактичний розпад його шлюбу з відповідачкою ОСОБА_22 . Відповідачі, навпаки, наполягають на тому, що шлюб спадкодавця з ОСОБА_22 був чинним до дня смерті, подружжя підтримувало сімейні стосунки, а спірний будинок придбано у шлюбі за спільною згодою та кошти. 
Зазначені обставини зумовили виникнення конфліктного правовідношення між спадкоємцями, оскільки поєднання чинного зареєстрованого шлюбу спадкодавця з однією особою та його тривалих фактичних сімейних відносин з іншою створило правову невизначеність щодо належності спірного майна. Різне тлумачення сторонами характеру сімейних зв`язків, джерел набуття та користування будинком безпосередньо впливає на обсяг прав кожного з учасників спадкових і майнових правовідносин та є підставою для судового втручання з метою врегулювання цього конфлікту.
Відтак основною причиною виникнення спору між сторонами є різне розуміння та оцінка сторонами правового режиму житлового будинку, набутого спадкодавцем під час чинного зареєстрованого шлюбу за наявності його одночасних фактичних сімейних відносин з позивачкою. Отже суду необхідно встановити чи належить придбане під час шлюбу майно до особистої власності покійного ОСОБА_13 , що, у свою чергу підтвердить чи спростує наявність у неповнолітнього ОСОБА_2 права власності на весь обсяг спадкового майна у виді вищевказаного будинковолодіння, який належить йому успадкувати за заповітом.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності у своїй сукупності, встановив такі обставини, які мають значення для вирішення спору.
Встановлено, що рішенням Артемівського районного суду міста Луганська від 15.06.2012 року шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_24 було розірвано.
Встановлено також, що ОСОБА_25 є засновником ТОВ «Інтерпласт», зареєстрованого в Україні 22.09.1999 року та ТОВ «Техніка-сервіс», зареєстроване 13.09.2000 року.
Як встановлено із копії трудової книжки позивачки ОСОБА_1 , із 2008 року вона прийнята на роботу в ТОВ «Інтерпласт», а у 2012 році до ТОВ «Техніка-сервіс», тобто до підприємств, які належали ОСОБА_26 , де працювала, в тому числі на посаді директора, до 2017 року. З 2017 року працює у Чернівецькій міській раді.
12.07.2016 року приватним нотаріусом Кашул Н. Д. посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_27 житловий будинок загальною площею 31,50 кв.м., житловою - 9,90 кв.м. по АДРЕСА_1 . 
Згідно квитанцій ЧОУ АТ «Ощадбанк», ОСОБА_6 здійснював оплату житлово комунальних послуг, зокрема послуг електропостачання за адресою АДРЕСА_1 у період із 2018 по 2024 рік. Одна із квитанцій, за квітень 2025 року, свідчить про те, що оплату таких послуг здійснила ОСОБА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_7 народився син - ОСОБА_2 , як це вбачається із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22.12.2017 року та витягу з державного реєстру актів цивільного стну № 00021235278 від 19.10.2018 року.
Згідно з витягу з реєстру територіальної громади № 2025/002956905 від 03.03.2025 року, а також довідки № 7726-5000411580 від 07.07.2017 року встановлено, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано по АДРЕСА_1 із 02.03.2018 року, де вона фактично і проживає. За тією ж адресою зареєстрована її донька від першого шлюбу – ОСОБА_8 та син ОСОБА_2 .
Як на підтвердження своїх доводів, позивач посилається на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року у справі а № 600/2294/21, де було встановлено, що у зв`язку з подіями 2014 року, а саме збройною агресією Російської Федерації, позивач був змушений виїхати з м. Луганська до м. Чернівці, де з 2016 року, проживає в належному йому і особисто збудованому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним проживають його громадянська дружина - ОСОБА_1 , її дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і їх спільний син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які находяться на його утримані». 
Разом із тим, суд відкидає такі докази позивача, адже судовим рішенням не було встановлено вказані обставини. Натомість такі пояснення надавав сам позивач ОСОБА_25 , однак вони не були об`єктом дослідження та не підлягали встановленню у справі.
Крім того, у вказаному судовому рішенні (п.5.7) було констатовано, що 19.03.2021 року посадовою особою ДМС України в Чернівецькій області Вілджюнасу Вірмантасу було заборонено в`їзд в Україну станом на 3 роки.
Як встановлено із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 07.08.2024 року, ОСОБА_25 помер. Його тіло, відповідно до дозволу № 52-6992вих-24 від 17.07.2024 року було видано ОСОБА_1 .
Разом із тим, як це встановлено із заповіту від 13.11.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Лірниченко Н.М., ОСОБА_25 на випадок його смерті, все належне йому нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 включаючи житловий будинок або його частки, земельну ділянку (земельні ділянки) чи її (їх) частки та всі і будь-які речові права на вказане нерухоме майно за цією адресою, що будуть йому належати на день смерті за законом і на які він за законом матиме право, заповів своєму синові - ОСОБА_2 .
Після смерті ОСОБА_28 , ОСОБА_1 , діючи від імені та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про права на спадщину за заповітом на будинковолодіння по АДРЕСА_1 .
Однак, окрім позивачки, яка діяла в інтересах сина, до нотаріуса, із заявами про прийняття спадщини звернулись також і відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Як встановлено із копій свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 19.06.1987 року та серії НОМЕР_4 від 24.12.1992 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є синами ОСОБА_28 та ОСОБА_3 .
Що ж стосується ОСОБА_3 , то як вбачається із копії свідоцтва про укладення шлюбу № НОМЕР_5 від 24.08.1985 року, вона є дружиною покійного ОСОБА_28 . Шлюб зареєстровано 24.08.1985 року у відділі РАГСу Молетського району Литовської ССР, актовий запис № 112.
Відповідно до довідки з реєстру населення ДП «Регістру Центрас» № GR.3A-472-2 від 01.10.2025 року, ОСОБА_25 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_29 .
Як встановлено із свідоцтва, виданого 19.09.2024 року приватним нотаріусом 25 нотаріальної контори м. Вільнюса, після смерті ОСОБА_28 , його спадок прийняли: дружина - ОСОБА_3 , син - ОСОБА_4 та син - ОСОБА_5 .
На виконання ухвали про витребування доказів, ДПС України надало інформацію щодо перетину кордону громадянином Литоовської Республіки ОСОБА_30 . Встановлено, що з 2017 по 2020 рік останній перетинав кордом у напрямку виїзду з України 11 разів та у напрямку в`їзду, теж 11 разів. Періоди відсутності на території України були різними по тривалості, однак короткостроковими, від декількох годин до 13 днів. Разом із тим, відомості про перетин кордону з 25.11.2020 по день його смерті вітсутні. Невстановленим залишається і обставини заборони в`їзду ОСОБА_28 на територію України, а саме чи був він видворений за її межі, якщо так, то скільки часу перебував за кордоном, коли повернувся, тощо.
Із копії закордонного паспорта ОСОБА_29 встановлено також, що вона перебувала в Україні з 08.11.2019 року по 27.11.2019 року.
На підтвердження своїх посилань, ОСОБА_29 додає роздруківки скріншотів із месенджера Viber, із яких встановлено, що у 2021-2022 роках між абонентами неодноразово відбувались телефонні розмови, в тому числі і засобами відеозвязку. Разом із тим встановити достеменних абонентів не виявляється можливим, оскільки телефонний номер не записаний (не позначений іменем).
Досліджено судом і скріншоти із месенджера Viber, де наявна переписка із абонентом «Virmantas». На переконання суду, такий доказ є достовірним, такий, який підтверджує переписку між ОСОБА_31 та ОСОБА_32 . Зміст повідомлень різний. У деяких ОСОБА_13 вітає ОСОБА_33 з днем народження, шкодує, що в даний час не може бути поруч, незважаючи на бажання бути разом. ОСОБА_16 теж шкодує що він зараз не поруч. ОСОБА_13 також шкодує, що в житті все так склалось. Він дуже б хотів повернутись до ОСОБА_19 , до ОСОБА_18 і до онуків, а тому стверджує, що по закінченню роботи, повернеться в Литву, просить вибачення, просить телефонувати йому, розпитує про новини, про дітей, маму, про те чим займається ОСОБА_16 , обіцяє найближчим часом приїхати, придбати їй автомобіль, просить ще трохи потерпіти, ділиться новинами, роздумами та переживаннями.
Крім того, судом досліджено також і копії фотографій, на яких зображений ОСОБА_25 у колі сім`ї та друзів, разом із дружиною на весіллі сина.
Судом досліджено також і скріншот із месенджера Viber із перепискою ОСОБА_34 , сина ОСОБА_7 із позивачкою. Вона запитує чи ОСОБА_13 і ОСОБА_16 є подружжям, оскільки сам ОСОБА_13 казав йому, що це не так. Якщо це не так, то чому їй не можна приїжджати на вул ОСОБА_35 (до помешкання ОСОБА_13 ). Ігнас відповів, що між його батьками (Вірмантасом і ОСОБА_22 ), вже більше 10 років нічого немає. Однак наразі вони (сини) разом із мамою планують приїхати з Литви до батька в Чернівці. Вказує, що його мама нічого не знає про життя батька в Україні та він просить, щоб нічого і не дізналась. Вони приїдуть на тиждень і більше не приїдуть, а тому просить допомоги у тому, щоб мама не дізналась про позивачку. Переписка датована 09.11.2019 року.
4.Норми права, які застосував суд, мотиви з яких виходив суд та оцінка та висновки суду
Відповідно до ст. ст. 31, 35 Договору між Україною і Литовською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, право власності на нерухоме майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно. Право успадкування нерухомого майна регулюється законодавством Договірної Сторони, на території якої майно 
знаходиться.
Отже, відповідно до міжнародно-правових зобов`язань, які взяла на себе Україна за вказаним договором, питання, які стосуються спадкування нерухомого майна, а також підстав для набуття, зміни чи припинення права власності на нерухоме майно, реалізації прав та обов`язків щодо нього, та інших загальних питань, безпосередньо пов`язаних із володінням, користуванням та розпорядженням цим майном, регулюються законодавством України.
Разом із тим, вказані умови даного договору не розповсюджуються на абсолютно всі випадки, які пов`язані із реалізацією майнових прав. Договір містить окремі положення, які уточнюють, доповнюють, конкретизують та індивідуалізують питання реалізації певного права, залежно від предмету правового регулювання та режиму майна.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 26 Договору («Особисті та майнові правовідносини подружжя»), якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони і притому вони обоє мають одне і те ж громадянство, то їх особисті та майнові правовідносини визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є.
Таким чином, якщо правовідносини, які склались між їх учасниками є сімейними, пов`язані із реалізацією майнових прав та обов`язків подружжя, що включає в себе, зокрема, питання про правовий режим майна, набутого під час шлюбу, такі правовідносини визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є, тобто положеннями сімейного законодавства Литовської республіки.
Окрім вищевказаного договору, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регулюється ЗУ «Про міжнародне приватне право».
Так, відповідно до п.2 ст. 1 Закону, іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:
хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;
юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави;
Статтею 4 Закону встановлено, що право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.
Пунктом 3 статті 1 Закону визначено, що колізійна норма - норма, що визначає право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом.
Статтею 61 Закону встановлено, що подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться.
У разі відсутності вибору права подружжям майнові наслідки шлюбу визначаються правом, яке застосовується до правових наслідків шлюбу.
Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. (ст. 61 Закону)
Частиною 1 ст. 16 Закону визначено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.
Таким чином можна констатувати, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , є громадянами Литовської республіки та уклали шлюб за законами цієї держави. За життя останнього, подружжя у добровільному порядку не обирало будь-якого права для подальшого регулювання майнових наслідків шлюбу, відтак застосуванню підлягає особисте право кожного, як подружжя, тобто право держави, громадянами якої вони є – Литовської республіки.
Відтак, з питань, які стосуються правового режиму майна подружжя, враховуючи, що відповідачем у справі є один із його учасників, громадянка Литовської Республіки, застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу Литовської республіки (далі - «ЦК ЛР»).
Статтею 8 вказаного Закону визначено також, що особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм.
У своєму відзиві на позов, відповідачі посилаються на норми ЦК ЛР. Зміст наведених норм перекладено на українську мову належним перекладачем, який уповноважених на здійснення такого перекладу, відтак суд знаходить їх належними до застосування.
Так, стаття 3.82 Цивільного кодексу Литовської Республіки передбачає, що якщо подружжя не уклало шлюбний договір, на їхнє майно поширюється режим спільної сумісної власності, який передбачений законом.
Відповідно до частини 1 статті 3.87 ЦК ЛР, встановлений законом правовий режим майна подружжя означає, що майно, набуте подружжям після укладення шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. З урахуванням принципу рівноправності подружжя, частки майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, є рівними, незалежно від розміру їх доходів або характеру діяльності (частина 1 статті 3.117 ЦК ЛР).
Відповідно до частини 1 статті 3.88 ЦК ЛР, загальною спільною власністю подружжя визнається:
майно, набуте після укладення шлюбу обома подружжям або одним з них;
доходи та плоди, отримані від майна, що є особистою власністю подружжя;
доходи, отримані від спільної діяльності обох подружжя, та доходи, отримані від діяльності одного з подружжя, за винятком коштів, необхідних для професійної діяльності подружжя;
компанія та доходи, отримані від її діяльності або іншого бізнесу, якщо обоє подружжя почали займатися бізнесом після укладення шлюбу. Якщо до укладення шлюбу компанія належала на праві власності одному з подружжя, то спільною сумісною власністю подружжя після укладення шлюбу є доходи, отримані від діяльності компанії або іншого бізнесу, та збільшення вартості компанії (бізнесу);
доходи, отримані після укладення шлюбу від трудової або інтелектуальної діяльності подружжя або одного з них, дивіденди, а також пенсії, допомоги та інші виплати, за винятком цільових виплат (відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю, а також відшкодування моральної шкоди, отримана цільова матеріальна допомога, призначена тільки одному з подружжя, та інше).
Відповідно до частини 1 статті 3.89 ЦК ЛР, особистою власністю подружжя визнається майно:
окремо придбане обома подружжям до укладення шлюбу,
подароване або успадковане подружжям після укладення шлюбу, якщо в договорі дарування або заповіті не зазначено, що майно передається у спільну сумісну власність подружжя;
предмети особистого користування подружжя (взуття, одяг, інструменти для професійної
діяльності);
права інтелектуальної та промислової власності, за винятком доходів, отриманих
інтелектуальної діяльності;
кошти та речі, необхідні для особистого бізнесу одного з подружжя, за винятком коштовних
речей, призначених для бізнесу, яким займаються обоє подружжя спільно;
кошти, отримані одним із подружжя як відшкодування шкоди або інше відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я та моральної шкоди, цільова матеріальна підтримка інші виплати, що стосуються виключно особи того з подружжя, який їх отримав, права, які
можуть бути передані іншим особам;
майно, придбане одним із подружжя за особисті кошти або кошти, отримані від реалізації
майна, що належить йому на праві особистої власності, якщо під час придбання цього майна б чітко виражено волю подружжя придбати майно на праві особистої власності.
Таким чином, норми цивільного законодавства Литовської республіки, як і норми українського законодавства, закріплюють доктрину спільності майна подружжя, якщо воно набуто під час шлюбу, тож аби довести зворотнє, необхідно довести перед судом належність майна до особистої власності одного із подружжя. У іншому ж випадку, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Статтею 7 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлено, що при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом.
Відтак, враховуючи суміжність концепції спільності майна подружжя набутого у шлюбу, яке закріплено у законодавстві обох країн, суд вважає за можливе тлумачити такі норми із посиланням на практику національних судів України. 
Згідно із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. у справі № 771/2302/18, «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.»
Нормами національного законодавства, як і законодавства Литовської Республіки визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Звертаючись до суду із даним позовом та керуючись особистим законом (СК України), позивач, діючи в інтересах сина, посилається на законодавство України та заперечує спільність майна покійного ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , оскільки таке майно хоч і набуте під час шлюбу, однак придбане за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 
При цьому позивач зсилається на ч.6 ст.57СК України, де вказано, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 
Статтею 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Враховуючи посилання позивача, суд повинен встановити чи дійсно спірне майно було набуте ОСОБА_36 за умов, викладених у ч.6 ст.57СК України, тобто під час ним за час його окремого проживання із дружиною у зв`язку з фактичним припиненням між ними шлюбних відносин. 
В даному випадку суд повинен дати оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ст. 89 ЦПК України). Враховуючи, що доведення об`єктивної істини є неможливим за своєю природою, з метою найбільш правильного вирішення справи, враховуючи правозастосування ЄСПЛ, яке, згідно зі ст. 10 ЦПК України є частиною національного законодавства, суд під час вирішення даної справи, керується таким критерієм доказування як «баланс ймовірностей» (balance of probabilities). Суть даного критерію вимагає визнавати факт доведеним тоді, коли комплекс представлених стороною доказів дозволяє судді прийти до висновку про те, що спірний факт ймовірніше існує, аніж не існує. 
Баланс ймовірностей «об`єктивізує» доказування – суд не просто посилається на своє внутрішнє переконання, а спирається на певні зовнішні орієнтири, щоб сторонній спостерігач, ставлячи себе на місце судді, міг так само дійти висновку, що певний факт є більш ймовірний: часто цей стандарт іменують стандартом 51 відсотка. Якщо позивач виконав свій тягар доказування на 51%, то вважається, що він переміг, якщо 50 на 50 – то позов задоволенню не підлягає в силу рівності ймовірностей.
Верховний Суд у Постанові від 4 березня 2024 року у справі № 400/4966/21 підкреслює, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування:
1) «баланс імовірностей» або ж «перевага доказів»;
2) «наявність чітких і переконливих доказів»
3) «поза розумним сумнівом».
Такий підхід є наслідком того, що у цивільному судочинстві діє принцип змагальності сторін, що закріплений у статті 12 ЦПК України. Це означає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином забезпечується принцип рівності прав та можливостей усіх учасників справи.
У Постанові Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі № 902/1068/20 зазначається, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром. Як зазначає суд, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Верховний Суд здійснив посилання на рішення ЄСПЛ у справі «Бендерський проти України», яке орієнтує судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей», або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів», що притаманний саме приватноправовим відносинам. 
4. Оцінка доводів сторін та висновки суду.
Як було вказано вище, основним завданням суду в межах розгляду даної справи, є підтвердження чи спростування припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_36 на час придбання ним спірного нерухомого майна та, як наслідок, доведення чи спростування належності майна до його особистої власності, яке, у повному обсязі, може бути успадковане його сином.
В ході розгляду справи було встановлено, що позивач ОСОБА_1 в період перебування у трудових правовідносинах і певним підприємством, познайомилась із їхнім власником, ОСОБА_37 . Приблизно у 2012 році у них зав`язались романтичні стосунки, після чого позивач розлучилась із своїм тодішнім чоловіком та почала проживати із ОСОБА_13 . У 2014 році вони разом перебрались до Києва, а у подальшому до Чернівців, де також проживали спільно. 
Безперечно, такі стосунки, як на переконання суду, так і на думку будь-якого стороннього спостерігача, мали характер фактичних шлюбних відносин враховуючи також і те, що у 2017 році у них народився спільний син. Неможливо спростувати і той факт, що вони мали взаємні права та обов`язки, проживали спільно, разом вели побут. У цей же час, а саме у 2016 році ОСОБА_13 придбав житловий будинок у м. Чернівці. При цьому позивач не вказує про те, що вона брала будь-яку фінансову участь у його придбанні.
Окрім того, позивач достеменно знала про те, що у ОСОБА_13 є два сина, які проживають у Литовській республіці. При цьому, як це встановлено із досліджених доказів та пояснень сторін, ОСОБА_13 запевняв ОСОБА_23 , що не перебуває у шлюбі, а їхні сімейні стосунки із колишньою дружиною припинені. При цьому, стверджувати що ОСОБА_23 поза розумним сумнівом була впевнена про достеменність обставин розлучення ОСОБА_13 із дружиною ОСОБА_22 , суд не може. На переконання суду, незважаючи на запевнення ОСОБА_13 , із високою долею вірогідності ОСОБА_23 мала сумніви щодо розлучення останнього із дружиною та невпевненою у достовірності такого факту, про що свідчить її переписка із сином ОСОБА_13 . У своєму текстовому повідомленні до нього вона просить ОСОБА_21 відповісти на запитання: чи одружені ОСОБА_16 і ОСОБА_13 , адже останній неодноразово запевняв її, що вони більше не чоловік і дружина. Однак ОСОБА_21 уник прямої відповіді на це запитання, вказавши, що між його батьками «нічого немає» вже понад 10 років і про це не потрібно багато розмовляти. Проте, ОСОБА_21 також і наголошує, що його матір ОСОБА_16 нічого не знає про життя батька в Україні, зокрема і про існування у нього стосунків із ОСОБА_23 . Зазначає, що ОСОБА_16 , разом із ним та братом, планує приїхати до ОСОБА_13 в Україну, у будинок де живе він і ОСОБА_23 , а тому просить останню тимчасово покинути помешкання, аби мати і надалі нічого не знала про його спільне життя із позивачкою. Запевнив, що вони будуть в Україні максимум два тижні, а тоді ОСОБА_23 зможе повернутись додому. В той час ОСОБА_23 послухала ОСОБА_21 та дійсно переїхала з будинку на час приїзду ОСОБА_18 .
Відтак, для позивача об`єктивною реальністю було те, що вона фактично перебувала із ОСОБА_13 у шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу, однак достеменно не знала чи було розірвано шлюб між ним та його дружиною ОСОБА_22 , хоч і з великою часткою переконання вірила у це. Для неї, купівля ОСОБА_13 житлового будинку у Чернівцях, та складення заповіту яким він, у випадку смерті, передавав право власності на будинок сину, стверджувало про повноцінність їхніх сімейних стосунків та відданість ОСОБА_13 їй, їхній спільній дитині та цій сімї. 
Однак, зважаючи на інші обставини, про реальність та дійсність такого факту неможливо стверджувати «поза розумним сумнівом».
З іншого боку, відповідач ОСОБА_16 , яка була дружиною ОСОБА_13 , в тому числі і на момент набуття ним у власність житлового будинку, а також і на момент смерті, стверджує про зворотні до пояснень ОСОБА_23 обставини. Відповідачі, ОСОБА_16 та її сини, стверджують що сімейний уклад життя ОСОБА_18 і ОСОБА_13 (спільне проживання) порушило те, що останній змушений був переїхати до України, оскільки тут він дбав про свій бізнес та його присутність була необхідною. При цьому весь час відсутності ОСОБА_13 , між ними зберігались теплі відносини, сімейне та ніжне спілкування, як дружини та чоловіка. Відповідачі стверджують, що рішення про купівлю будинку було прийнято з відома та згоди ОСОБА_18 та остання навіть проживала у ньому під час відвідин ОСОБА_13 , що підтверджують доказами. Однак такі пояснення відповідачів також неможливо ані підтвердити, ані спростувати, однак, на переконання суду вони скоріше існували, аніж ні.
На таку думку суд наштовхує переписка між ОСОБА_13 та ОСОБА_22 . У ній ОСОБА_13 висловлюється до ОСОБА_18 із повагою, яка притаманна не просто двом знайомим людям, а особам, які пов`язані сімейними, близькими стосунками та щирими почуттями один до одного. Вірмантас неодноразово висловлює жаль через те, що у їхньому сімейному житті стались такі обставини, за яких їм доводиться фактично жити порізно, що робить його нещасним і змушує сумувати за сімєю. Він дуже хоче продати весь бізнес, більше не займатись ним та повернутись додому, до ОСОБА_19 , до Ріти, їхніх онуків, дітей, бо крім них, у нього більше нікого немає. Однак йому дуже важко в один момент покинути те, що він так довго будував, а тому просить ОСОБА_33 зачекати ще трохи, і тоді у них все буде добре. Неодноразово обіцяє приїхати за першої ж нагоди, а коли дізнається про труднощі дружини із автомобілем, пише, що придбає їй авто одразу, коли приїде додому. Варто наголосити, що така переписка мала місце у 2019 році, тобто із моменту виїзду ОСОБА_13 в Україну, у нього зберігались теплі стосунки із дружиною. Також про це свідчать фотокартки, де вони разом, у колі сімї та друзів. 
Таким чином неможливо стверджувати про те, що між ОСОБА_13 та ОСОБА_22 шлюбні стосунки були фактично припинені, а спілкування між ними було тільки дружнім. Більш вірогідно можна стверджувати про рівень таких стосунків, які були для ОСОБА_18 об`єктивною реальністю. Суд вважає напрочуд вірогідним те, що ОСОБА_16 , увесь час перебування ОСОБА_13 в України,н не знала про його стосунки із ОСОБА_23 та наявність у них спільної неповнолітньої дитини, була переконана про, можливо, неповноцінність їхніх сімейних стосунків (у зв`язку із фізичною відсутністю чоловіка поруч), однак відданість ОСОБА_13 їй, їхнім дітям та цій сімї. Останній, у свою чергу, приїздив додому, проводив час із сімєю.
У свою чергу сам ОСОБА_13 приховував своє особисте життя для обох із жінок – для ОСОБА_23 , з якою перебував у фактичних шлюбних стосунках, щодо фактичного перебування у шлюбі з іншою жінкою, їхніх теплих стосунків, обіцянок повернутися до неї по завершенню роботи, та для ОСОБА_18 – щодо існування у його житті іншої жінки, з якою він проживає тривалий час, та спільної із нею дитини.
У цьому контексті, оцінюючи посилання позивача про застосування до спірних правовідносин вимог положень ч. 6 ст. 75 СК України, яке дозволяє визнати особистою приватною власністю майно чоловіка, яке придбано у період його окремого від дружини проживання, суд наголошує, що визнання такого права можливе виключно із підстав, за яких таке роздільне проживання відбувалось внаслідок фактичного припинення шлюбних відносин між чоловіком та дружиною.
Наявність чи відсутність шлюбних відносин є оціночним поняттям та може трактуватись своєрідними критеріями у кожному випадку. Шлюбні відносини — це сукупність особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, що виникають між жінкою та чоловіком з моменту державної реєстрації шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану та існують до моменту його припинення у встановленому законом порядку. Класичними критеріями, які характеризують наявність між особами шлюбних відносин є:
- державна реєстрація шлюбу. Разом із тим, як відомо, фактичні шлюбні стосунки можуть існувати і без офіційного укладення шлюбу;
- Наявність взаємних прав та обов`язків подружжя, зокрема:
- піклування про сім`ю;
- взаємна матеріальна підтримка;
- участь у веденні спільного господарства, тощо.
Разом із тим, формування стосунків між подружжям є тривалим процесом і на нього можуть впливати різні фактори як системного характеру, так і цілком випадкові події в житті окремих його членів або й суспільства в цілому. У кожному випадку необхідно віднайти ті критерії, за яких із більшою долею вірогідності можна стверджувати про існування чи припиненя шлюбних стосунків.
Що стосується окремого проживання ОСОБА_18 та ОСОБА_13 , то, як це вбачається із досліджених доказів, воно зумовлено не розривом стосунків чи прагненням до роздільного проживання і припинення шлюбу. Першопричиною окремого проживання стало те, що Вірмантас розпочав бізнес в Україні та переїхав сюди з метою його контролю. При цьому судом не встановлено, що подружжя коли-небудь домовлялись про роз`їзд та сепарацію внаслідок негативних сімейних стосунків. Такі ситуації часто виникають у сім`ях, зокрема, коли один із подружжя виїжджає закордон «на заробітки», час від часу повертається, однак може працювати за кордоном роками, а то й десятиліттями. В даному випадку, сам факт окремого проживання у різних країнах не призводить до зникнення у подружжя взаємних прав та обов`язків, а як наслідок шлюбних стосунків.
По друге. За весь час проживання ОСОБА_13 в Україні, він так і не розповів своїй дружині ОСОБА_38 про наявність у нього стосунків і з іншою жінкою, а також про наявність у них спільної дитини. Коли ОСОБА_16 приїздила до України, він віддав пріоритет їй над ОСОБА_23 та неповнолітнью дитиною, вказавши останнім на необхідність покинути житловий будинок на час проживання там його дружини. В даний час неможливо встановити мотиви та думки ОСОБА_13 , однак із високою ймовірністю можна стверджувати про те, що він не мав наміру розривати свій офіційний шлюб, тобто припиняти шлюбні відносини з дружиною, а тому тримав у таємниці свої стосунки із ОСОБА_23 .
По трете. Рівень стосунків, який існував між ОСОБА_13 і ОСОБА_22 , встановлений на підставі досліджених доказів, дає підстави стверджувати про те, що вони підкувались один про одного, допомагали, цікавились життям. Неможливо встановити істинність думок та слів ОСОБА_13 , його дійсні наміри, прагнення, бажання та мотиви, однак слова, висловлені ОСОБА_38 жодним чином не свідчили про його прагнення припинити шлюбні стосунки, а свідчили про побудову спільних планів на життя у подальшому, що беззаперечно створювало для неї певного роду правомірні сподівання щодо майбутнього укладу життя. Обоє вони висловлювали один одному моральну підтримку та гарні, теплі слова.
По четверте. Суду не відомо у повному обсязі про «матеріальне співіснування» ОСОБА_13 та ОСОБА_18 , чи був у них спільних сімейний бюджет та як розподілено між ними фінансові обов`язки. Разом із тим, відсутні підстави для серйозних сумнівів у тому, що ОСОБА_13 брав фінансову участь у житті їхньої сімї. Про це зокрема свідчить і те, що останній обіцяв придбати ОСОБА_38 автомобіль по приїзду додому, що свідчить про його участь у матеріальному забезпеченні сімї та свідчить про виконання ним матеріального обов`язку, який притаманний подружжю.
По п`яте. Оцінюючи досліджені докази судом може бути констатовано, що ОСОБА_13 дійсно не часто відвідував свою сімю у Литві. За період із 2017 по 2020 рік він виїжджав закордон 11 разів та не завжди у напрямку Литви. Відомостей про його виїзд у інші періоди відсутні. Час та місце його перебування у період коли його видворили за межі України суду також невідомі. Разом із тим можна констатувати, що ОСОБА_13 час від часу все ж відвідував сімю та дружину у Литві, де проводив разом із нею час у колі сімї.
Такі обставини у своїй сукупності із достаменною впевненістю свідчать про те, що ОСОБА_13 фактично мав дві сімї, перебував у стосунках і з ОСОБА_23 , з якою проживав більшу частину часу, і з ОСОБА_22 , яку оберігав від інформації про ОСОБА_23 , піклувався про неї на відстані, за близько 35 років перебування у шлюбі не розірвав його, хоча у будь-який час міг це зробити, зізнавався що сумує за нею та планує повернутись до неї на подальше спільне життя після закінчення роботи в Україні, надавав моральну та матеріальну підтримку, відвідував час від часу у Литві та приймав в Україні, що свідчить про те, що позиціоновував її як офіційну дружину. 
Вирішуючи спір, суд враховує не тільки викладені обставини та досліджені докази, а й те , що безліч дрібних нюансів сімейних стосунків, які склались між ОСОБА_13 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 не можуть бути встановлені взагалі, або «поза розумним сумнівом». В даному випадку, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням вищевказані обставини, суд, все ж вважає більш вірогідним те, що ОСОБА_13 не мав наміру та не припиняв шлюбних стосунків із своєю дружиною ОСОБА_22 незважаючи на існування у нього інших стосунків із ОСОБА_23 . У обох випадках такі стосунки відповідають критерію шлюбних відносин, адже перебування у одночасних стосунках із декількома жінками не є неможливим за певних умов. Ключова різниця для правових наслідків таких відносин в даному випадку полягає у тому, що із однією із цих жінок, а саме ОСОБА_22 , ОСОБА_13 перебував у зареєстрованому шлюбі. Відтак, керуючи положеннями вищевказаного законодавства, та враховуючи, що між останніми не було втрачено шлюбні стосунки, нерухоме майно набуте одним із них у шлюбі вважається спільною сумісною власністю подружжя, зокрема і житловий будинок по АДРЕСА_1 . У свою чергу позивач не довела належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами ту обставину, що це майно є особистою власністю ОСОБА_13 з підстав його набуття під час його окремого проживання з дружиною у звязку із фактичним припиненням шлюбних відносин. Відсутність підстав для задоволення такої позовної вимоги призводить до необхідності відмовити і у задоволенні похідної, про визнання права власності на нерухоме майно.
Встановивши такі обставини, суд доходить висновку про відсутність порушення суб`єктивного права позивача, від імені та в інтересах якого діє його мати ОСОБА_1 , оскільки встановлено, що на час придбання ОСОБА_39 будинку по АДРЕСА_1 , він перебував у зареєстровано шлюбі, що зумовлює застосування презумпції спільної сумісної власності подружжя, яка не була спростована належними та достатніми доказами. Відтак відсутнє втручання з боку відповідачів у право позивача на реалізацію передбачених законом спадкових і майнових прав як спадкоємця за заповітом, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 26, 31, 35 Договору між Україною і Литовською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ст.ст. 1, 3, 8, 4, 7,16, 61 ЗУ «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 3.82, 3.87 - 3.89, 3.117 Цивільного кодексу Литовської Республіки, ст.57, 60-61, СК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 89, 263-265 ЦПК України суд, - 
ВИРІШИВ :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Кашул Наталія Дмитрівна про визнання майна особистою приватною власністю та визнання права власності на спадкове майно за заповітом – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 21.01.2026 року.  
Головуючий суддя 	С. В. Мілінчук