ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року	Львів	Справа № 300/3188/25 пров. № А/857/45713/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,
суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження суддею Біньковською Н.В. у м. Івано-Франківську у справі №300/3188/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ :

08 травня 2025 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо неналежного розгляду рапорту від 27.02.2025 про звільнення з лав Збройних Сил України за станом здоров`я за підпунктом «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю інвалідності; зобов`язати повторно розглянути рапорт від 27.02.2025 про звільнення з лав Збройних Сил України за станом здоров`я за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю інвалідності та прийняти рішення по суті з урахуванням висновків суду. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. 
В апеляційній скарзі зазначає, що військовослужбовці, які проходять дійсну військову службу та бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення. За наявності передбачених законом підстав, звільнення з військової служби можливе на будь-якому етапі проходження військової служби (окрім випадків проходження базової військової підготовки). Стверджує, що позивач не подавав рапорт у формі, як це визначено п. 233 Положення №1153/2008, а надіслав поштовим відправленням. За таких обставин в командування військової частини не було змоги пересвідчитися чи відповідає зміст рапорту волі ОСОБА_1 , чи підписаний він ним особисто, а тому відсутні правові підстави розглянути поданий позивачем рапорт від 27.02.2025 та задовольнити його по суті. Разом з тим, рапорт ОСОБА_1 не було подано «по команді», тобто позивач не подав рапорт своєму безпосередньому командиру для проставлення відмітки про власне клопотання.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що оскаржуване рішення суду прийнято у повній відповідності до норм матеріального і процесуального права, є законними і обґрунтованими, а апеляційна скарга безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 27.02.2025 позивач подав на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації на підставі підпункту “б” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - у зв`язку із наявністю інвалідності (якщо військовослужбовці не виявили бажання продовжувати військову службу) (а.с.18).
До вказаного рапорту позивачем долучено копії таких документів: військового квитка ОСОБА_1 , посвідчення серії НОМЕР_2 від 25.02.2025, витягу із рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи з інвалідністю №193/25/230/ВТ, рекомендації індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю №193/25/230/ВТ, витяг із рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи з інвалідністю (№193/25/230/В, дата прийняття 20.02.2025).
Військова частина НОМЕР_1 листом від 08.03.2025 №694/1859 повідомила позивача про те, що командуванням Військової частини НОМЕР_1 розглянуто рапорт за №4838/р від 06.03.2025. Згідно алгоритму дій після надходження до військової частини письмового рапорту щодо звільнення військовослужбовця з військової служби військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду. Вказано, що враховуючи те, що ОСОБА_1 перебуває в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_3 , 03.04.2023 самовільно залишив військову частину та по теперішній час не прибув до місця постійної дислокації військової частини, немає можливості без присутності ОСОБА_1 виключити останнього зі списків військової частини (а.с.20).
27.03.2025 позивач за допомогою адвоката звернувся до відповідача із запитом, в якому просив надати інформацію про результати розгляду рапорту від 27.02.2025 (а.с.22).
Військова частина НОМЕР_1 листом від 08.04.2025 за №694/2586 повідомила про те, що оскільки рапорт від 27.02.2025 щодо звільнення ОСОБА_1 був поданий не по команді, та у зв`язку із відсутністю ОСОБА_1 на військовій службі, відсутністю підтверджуючих документів щодо заборгованості військовослужбовця стосовно здачі зброї, речового майна та інших матеріальних цінностей, які можуть рахуватися за військовослужбовцем, командування військової частини НОМЕР_1 не бачить підстав для задоволення рапорту ОСОБА_1 (а.с.24).
Не погоджуючись із діями Військової частини НОМЕР_1 , позивач звернувся за захистом порушених прав до суду.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (Закон № 2232), ч. 1 ст. 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VІІІ від 12.05.2015, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ч. 2 ст. 2 Закон № 389-VIII).
Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент виникнення спірних правовідносин.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232 (в редакції, чинній на час прийняття наказу про самовільне залишення військової частини), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ визначено виключний перелік підстав звільнення військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до пп. б п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби за станом здоров`я: за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Системний аналіз наведених вище правових норм, надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за станом здоров`я (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) за таких підстав: за наявності інвалідності.
Пунктом 233 Положення №1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Згідно з пунктом 225 Положення №1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Згідно з абзацом тринадцятим п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Згідно ч. 4 ст. 24 Закону №2232-XII військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку. Відповідно до аб.1 ч. 2 ст. 24 Закону №2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. 
Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 24 Закону №2232-XII початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань). Відповідно до приписів абз. 3-5 ч. 2 ст. 24 згаданого вище Закону військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Аналогічні норми встановлені Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджені Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.
Так пунктом 122, 144-1 Положення №1153/2008 визначено, що усунення військовослужбовців від виконання службових обов`язків здійснюється відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг врегульовано розділом V Дисциплінарного статуту ЗСУ.
Згідно статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 548-XIV (Статут ЗСУ), із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника, тобто «по команді». Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.
Механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту, визначений Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженим Наказ Міністерства оборони України 06 серпня 2024 року № 531, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2024 р. за № 1214/42559 (Порядок № 531).
Відповідно до розділу ІІ Порядку № 531, рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації. Усні рапорти розглядаються негайно, але не пізніше ніж у строки, для розгляду рапортів у паперовій формі, визначені пунктом 9 розділу III цього Порядку. Відповідь на усний рапорт надається усно.
Особливості подання та розгляду рапортів в електронній формі встановлені розділом ІІІ Порядку № 531.
За змістом п. 9 розділу IІІ Порядку № 531 розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється: невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин; у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
Судова колегія звертає увагу, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.
Також колегія суддів зауважує, що подача рапорту має здійснюватись не через представника, не будь-ким іншим, а військовослужбовцем особисто. Разом з тим, законодавцем не визначено, що військовослужбовець рапорт про звільнення може надсилати поштовим відправленням шляхом здачі у відділення національного оператора поштового зв`язку.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 надіслав оскаржуваний рапорт поштовим відправленням, що не передбачено нормами п.233 Положення №1153/2008. Крім того, рапорт ОСОБА_1 не було подано «по команді», тобто позивач не подав рапорт своєму безпосередньому командиру для прославлення відмітки про власне клопотання.
За таких обставин, командування військової частини не мало правових підстав розглянути поданий позивачем рапорт від 27.02.2025 та задовольнити його.
Обґрунтовуючи правомірність своїх дій, відповідач зазначає, що відповідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №96 від 04.04.2023 солдат ОСОБА_1 , військовослужбовець в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_3 , 03 квітня 2023 року самовільно залишив військову частину, тому останньому призупинено нарахування та виплату грошового забезпечення у зв`язку з невиконанням обов`язку військової служби.
Судом встановлено, що у зв`язку самовільним залишенням військової частини, до територіального бюро розслідувань ДБР у м. Полтава Полтавської області за вих. №694/3030 від 01.07.2024 військовою частиною було надіслане повідомлення про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення за ознаками ч. 4 ст. 408 КК України. Через бездіяльність та невнесення, з невідомих відповідачу причин, повідомлення про вчинення Позивачем кримінального правопорушення за вих. №694/3030 від 01.07.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань, на адресу територіального бюро розслідувань ДБР у м. Полтава Полтавської області повторно було надіслано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за вих. №694/816 від 04 лютого 2025 року.
В зв`язку з бездіяльністю територіального бюро розслідувань ДБР у м. Полтава Полтавської області та ігнорування повідомлення про вчинення кримінального правопорушення вих. №694/816 від 04 лютого 2025 року до Октябрського районного суду м.Полтава була надіслана скарга, за результатами розгляду якої 18 лютого 2025 року було ухвалене рішення у справі 554/1865/25, яким визнано незаконною бездіяльність територіального бюро розслідувань ДБР у м. Полтава Полтавської області та зобов`язано по факту самовільного залишення солдатом ОСОБА_1 військової частини та на підставі повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за вих.№694/816 від 04 лютого 2025 року, зареєструвати кримінальне провадження.
Так, пунктом 122, 144-1 Положення № 1153/2008 визначено, що усунення військовослужбовців від виконання службових обов`язків здійснюється відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
З аналізу наведених норм вбачається, що військовослужбовці, військову службу яким призупинено, можуть бути звільнені з військової служби виключно у разі набрання законної сили обвинувальних вироків стосовно них. При цьому Положення № 1153/2008, зокрема розділ «Порядок призупинення та продовження військової служби» не містять норм, які передбачають можливість звільнення з військової служби військовослужбовцям, служба яким призупинена за пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.
Звільнення за нормами вказаного пункту Закону № 2232-XII можливо лише також після продовження військової служби, у випадку наявності виправдувального вироку або закриття кримінального провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.
При цьому, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справі відсутні докази на спростування факту самовільного залишення ОСОБА_1 розташування військової частини.
Судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №62025170010000709 31.03.2025 зареєстровано кримінальне провадження за фактом самовільного залишення місця розташування солдатом ОСОБА_1 .
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає слушними доводи скаржника про необхідність позивачем для звільнення з військової служби особисто прибути до військової частини, яку самовільно залишив.
Оскільки, починаючи з 03 квітня 2023 року, позивач є особою, яка самовільно залишила військову частину, стосовно нього не прийнятий виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або не закрито кримінальне провадження, наказ про продовження ним військової служби командиром військової частини не приймався, тому, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи скаржника про відсутність у нього правових підстав прийняти рішення за рапортом, поданим позивачем без дотримання встановленого законом порядку.
У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах відсутня протиправна бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту від 27.02.2025 солдата ОСОБА_1 про звільнення з лав Збройних Сил України за станом здоров`я за підпунктом «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю інвалідності.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, яке підлягає скасуванню.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст.139 КАС України.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) у визначений статтею 309 Кодексу адміністративного судочинства України строк.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 317, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі №300/3188/25 - скасувати.
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк