ПОСТАНОВА 
Іменем України

16 січня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 391/638/25
провадження № 22-ц/4809/307/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О. Л., Єгорової С. М., 
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2025 року у складі судді Ревякіної О. В. і

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст вимог позовної заяви

В серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі – ТОВ «Споживчий центр») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за Кредитним договором № 15.01.2025-100000543 від 15.01.2025 у розмірі 33550 грн та судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.
Позовна заява мотивована тим, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 15.01.2025 було укладено кредитний договір № 15.01.2025-100000543. 
Відповідно до умов вказаного договору відповідачу надано кредит у розмірі 11 000 грн строком на 140 днів. 
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами.
В свою чергу, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 33 550 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 11 000 грн, по процентам у розмірі 15 400 грн, по комісії в розмірі 1 650 грн та по неустойці за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання у розмірі 5 500 грн.
Оскільки позичальник продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав позивача, останній звернувся до суду з позовом за захистом порушених прав.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2025 рокупозов ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 15.01.2025-100000643 від 15.01.2025 у розмірі 28 050 грн та судовий збір у розмірі 2 025,28 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що  ОСОБА_1 на виконання умов кредитного договору ТОВ «Споживчий центр» було надано кредитні кошти в сумі 11 000 грн.
Відповідач, скориставшись кредитними коштами, не виконує належним чином умови договору, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість по кредиту в розмірі 33 550 грн, з яких: 11 000 грн - заборгованість по кредиту, 15 400 грн - заборгованість по відсотках, комісія 1 560 грн, неустойка 5 500 грн.
Оскільки факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати кредиту у строки, передбачені договором, а також розрахунок заборгованості відповідачем жодним чином не спростовані, будь-яких доказів, що підтверджують невідповідність розміру заборгованості умовам кредитного договору, суду надано не було, оцінивши надані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача стягненню підлягає заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією в сумі 28 050 грн.
Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що нарахування неустойки в сумі 5 500 грн за невиконання грошового зобов`язання є неправомірним, оскільки неустойка, нарахована включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання кредитного договору підлягає списанню кредитодавцем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2025 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» відмовити у повному обсязі та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає обставинам справи, та прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, без врахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що 22.03.2022 відповідач вступив до ЗСУ та на нього розповсюджуються соціальні гарантії, передбачені ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та сланеві їх сімей».
Крім того, суд першої інстанції не міг стягнути із ОСОБА_1 комісію за видачу кредитних коштів.
ТОВ «Споживчий Центр» на підтвердження своїх вимог не надано належних та допустимих доказів, які б відповідали вимогам процесуального законодавства, перерахування позивачем грошових коштів на користь відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову становить 33 550 грн, тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2025 становило 90 840 грн, станом на 01.01.2026 становить 99 840 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що  15.01.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем у режимі онлайн через сайт https://sgroshi.com.ua був укладений Кредитний договір № 15.01.2025-100000643, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 11 000 грн, строком на 140 днів та датою повернення до 03.06.2025, сплатою процентів за фіксованою процентною ставкою (1%) за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит.
Сторони погодили, що комісія за надання кредиту становить 15 % від суми кредиту та дорівнює 1 650 грн, нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту.
Згідно листа № 473-0408 від 04.08.2025 ТОВ «Універсальні платіжні рішення», відповідно до укладеного між останнім та позивачем договором на переказ коштів, було перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 15.01.2025 10:46:54 на суму 11 000 грн, номер картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua - 624779763, призначення платежу: Видача за договором кредиту № 15.01.2025-100000643.
Відповідно до Заявки кредитного договору № 15.01.2025-100000643 (кредитної лінії), електронним платіжним засобом для надання коштів позичальнику є: НОМЕР_2 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Оскільки рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по неустойці в розмірі 5 500 грн, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в цій частині його не переглядає. 
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного прав ата інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).
Так, за ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст. ст. 509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п. 6 ч. 1ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Матеріалами справи підтверджується, що 15.01.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено електронний кредитний договір № 15.01.2025-100000643 шляхом підписання відповідачем заявки електронним одноразовим ідентифікатором, що є невід`ємною частиною кредитного договору (а. с. 31-40).
За умовами вказаного договору кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності шляхом перерахування коштів на рахунок споживача з використанням електронного платіжного засобу споживача 4441-11ХХ-ХХХХ-1789.
Сума кредиту складає 11 000 грн строком 140 днів (п. п. 2, 3 Заявки).
Згідно довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 15.01.2025-100000643 від 15.01.2025 загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 33 550 грн, що складається з: 11 000 грн – основний борг; 15 400 – проценти; 1 650 грн – комісія за надання; 5 500 грн – неустойка (а. с. 41).
За змістом листа № 473-0408 від 04.08.2025 ТОВ «Універсальні платіжні рішення», відповідно до укладеного між останнім та позивачем договором на переказ коштів, було перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 15.01.2025 10:46:54 на суму 11 000 грн, номер картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua - 624779763, призначення платежу: Видача за договором кредиту №15.01.2025-100000643 (а. с. 41 на звороті).
Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач був належним чином ознайомлений та погодився з умовами надання кредиту, на підставі чого 15.01.2025 між сторонами укладено кредитний договір № 15.01.2025-100000643, в якому відображені умови надання кредиту.
Позивач належним чином виконав умови кредитного договору, а саме надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі, встановленому договором.
Даних про те, що відповідачем було повернуто позивачу кредитні кошти матеріали справи не містять.
Таким чином, з урахуванням того, що ОСОБА_1 , отримавши від ТОВ «Споживчий центр» кредитні кошти у добровільному порядку та у встановлені договором строки не повернув, не надав доказів на підтвердження належного виконання зобов`язання за кредитним договором щодо повернення коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 11 000 грн згідно договору від 15.01.2025 № 15.01.2025-100000643.
Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Споживчий Центр» на підтвердження своїх вимог не надало належних та допустимих доказів перерахування позивачем грошових коштів на користь відповідача, оскільки вони спростовуються наявним в матеріалах справи листом ТОВ «УПР», який підтверджує, що на платіжну картку клієнта 15.01.2025 10:46:54 було перераховано кошти на суму 11 000 грн за договором кредиту № 15.01.2025-100000643.
При цьому, факт підписання відповідачем зазначеного договору останнім не заперечується та не спростовується, а номер картки, на яку здійснено переказ, відповідає номеру, який було зазначено ОСОБА_2 в заявці кредитного договору № 15.01.2025-100000643, що свідчить про те, що кредитні кошти відповідачем було отримано.
Разом з тим, суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий Центр» заборгованості по процентам, яка нарахована позивачем за період з 15.01.2025 по 03.06.2025, з огляду на таке.
Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19 (провадження № 61-7310св24).
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач посилався на те, що він є військовослужбовцем та перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, а тому відповідно до п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позовна вимога про стягнення процентів за кредитом є незаконною та такою, що не підлягає задоволенню.
Разом з апеляційною скаргою відповідач подав до суду апеляційної інстанції копію довідки начальника відділення кадрової роботи Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України АДРЕСА_1 № 967 від 12 серпня 2025 року, виданої солдату ОСОБА_1 про те, що останній 22 березня 2022 року призваний на військову службу за призовом під час мобілізації та проходить військову службу, та копію Військового квитка серії НОМЕР_4 (а. с. 60-63).
За змістом ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи, що матеріали справи не містять даних про належне повідомлення відповідача про дату час та місце розгляду справи, а також те, що останній проходить службу в ЗСУ, що свідчить про неможливість подання зазначених доказів до суду першої інстанції, суд визнає причини їх неподання до суду першої інстанції поважними та ухвалив долучити їх до матеріалів справи. 
Таким чином, оскільки відповідач є військовослужбовцем, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на нього поширюються положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у тому числі, положення п. 15 ст. 14 вказаного Закону.
За таких обставин, у кредитора були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитом за період з 15.01.2025 по 03.06.2025 згідно договором в розмірі 15 400 грн, а тому суд вважає, що в задоволенні вказаних вимог необхідно було відмовити, а доводи апеляційної скарги про безпідставність вимог про стягнення заборгованості по процентам такими, що заслуговують на увагу суду.
Разом з тим, суд не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не міг стягнути із ОСОБА_1 комісію за видачу кредитних коштів, з огляду на таке.
Так, 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання 
Аналізуючи умови кредитного договору № 15.01.2025-100001643 від 15 січня 2025 року, апеляційний суд приходить висновку про правомірність дій позивача щодо нарахування відповідачу заборгованості у вигляді комісії за надання кредиту, оскільки укладеним між сторонами кредитним договором, зокрема п. 6, передбачено нарахування комісії за надання кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту, та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, який в подальшому підтримувався Верховним Судом, зокрема, в постанові від 24 травня 2024 року в справі № 461/2735/23 (провадження № 61-16948св23).
Отже, виходячи з аналізу вимог п. 4 ч. 1 ст. 1,ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Договір був підписаний сторонами, ними не оскаржувався, а отже є обов`язковим до виконання.
Так, комісія за надання кредиту в розмірі 1 650 грн визначена одноразово в момент видачі кредиту.
Включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 1 650 грн, а також подальша вимога стягнення нарахованої комісії позивачем з відповідача, суд вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства, а тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вказаних вимог є правильним.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції, розглядаючи позов ТОВ «Споживчий Центр» неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню, рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2025 року зміні та стягненні ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий Центр» заборгованості за Кредитним договором № 15.01.2025-100000643 від 15 січня 2025 року в розмірі 12 650 грн, з яких: 11 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 1 650 грн заборгованість по комісії.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, пропорційно до задоволених позовних вимог (37,7 %) з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий Центр» підлягає стягненню 913 грн 24 коп (2 422,4*37,7 %) судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви.
Крім того, пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (62,3 %) з ТОВ «Споживчий Центр» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 829 грн 67 коп (4 542*62,3 %) судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги.
Остаточно шляхом проведення взаємозаліку з ТОВ «Споживчий Центр» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 916 грн 43 коп (2 829,67-913,24) судового збору.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2025 року в частині задоволених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» (код ЄДРПОУ 37356833) заборгованість за Кредитним договором № 15.01.2025-100000643 від 15 січня 2025 року у розмірі 12 650 (дванадцять тисяч шістсот п`ятдесят) грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» (код ЄДРПОУ 37356833) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) 1 916 (одна тисяча дев`ятсот шістнадцять) грн 43 коп судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя  С. І. Мурашко 

Судді   О. Л. Дуковський

С. М. Єгорова