ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 160/22060/24
адміністративне провадження № К/990/34610/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Стеценка С.Г.,
суддів: Рибачука А.І.,  Коваленко Н.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в касаційному порядку адміністративну справу №160/22060/24
за позовом  ОСОБА_1 
до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Дніпровська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю «НЕСТ СІТІ», ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 
про скасування рішень, зобов`язання вчинення дій,
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року (колегія у складі: головуючого судді Чепурнова Д.В., суддів: Іванова С.М., Сафронової С.В.), -
В С Т А Н О В И В:
СУТЬ СПРАВИ
Ключовим правовим питанням, що постало у справі і на яке Верховний Суд, враховуючи межі касаційного перегляду, надавав відповідь, було: чи може бути процедурне рішення уповноваженої особи адміністративного органу щодо відмови у зупиненні адміністративного провадження самостійним предметом судового розгляду.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради (далі - відповідач, Департамент), у якому просила:
- скасувати процедурне рішення, оформлене протоколом №2 слухання адміністративної справи від 16 липня 2024 року, прийняте уповноваженою особою адміністративного органу, заступником директора департаменту - начальником управління земельних відносин Департаменту, про відмову у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про відвід уповноваженої особи адміністративного органу;
- зобов`язати Департамент повторно розглянути заявлений відвід уповноваженій особі адміністративного органу, з урахуванням висновків суду;
- скасувати процедурне рішення, оформлене протоколом №2 слухання адміністративної справи від 16 липня 2024 року, прийняте уповноваженою особою адміністративного органу, заступником директора департаменту - начальником управління земельних відносин Департаменту, про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення адміністративного провадження до набрання законної сили рішенням суду у справі №160/25184/21;
- зобов`язати Департамент повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про зупинення адміністративного провадження, з урахуванням висновків суду.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що 17 травня 2024 року у порядку Закону України від 17 лютого 2022 року №2073-IX «Про адміністративну процедуру» (далі - Закон №2073-IX) звернулась до Дніпровської міської ради із заявою, в якій, серед іншого, просила: прийняти рішення про надання їй (землекористувачу, мешканці території) статусу заінтересованої особи під час адміністративного провадження щодо зміни цільового призначення земельних ділянок по просп. Науки, 44, 50, 52, 54, 56 (Соборний район); забезпечити безоплатний віддалений доступ у режимі реального часу до всіх матеріалів справи, щодо зміни цільового призначення означених земельних ділянок; зупинити адміністративне провадження, щодо зміни цільового призначення земельних ділянок до набрання законної сили рішенням суду у справі №160/25184/21.
Проте, під час розгляду справи уповноваженою особою адміністративного органу - ОСОБА_4 за відсутності на те правових підстав й в порушення вимог Закону №2073-IX були прийняті процедурні рішення, якими відмовлено у задоволенні клопотань про відвід уповноваженої особи адміністративного органу, а також про зупинення адміністративного провадження до набрання законної сили рішенням суду у справі №160/25184/21.
На переконання позивача, оскільки Дніпровською міською радою не утворено комісію з розгляду скарг, то у силу положень частини третьої статті 79 Закону №2073-IX до моменту прийняття адміністративного акта вказані процедурні рішення Департаменту підлягають оскарженню саме до адміністративного суду.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
4. Ухвалюючи таке рішення, вказаний суд виходив з того, що адміністративний орган, яким є Дніпровська міська рада (колегіальний орган), міг у відповідності до приписів статті 22 Закону №2073-IX уповноважити на вчинення процедурних дій посадову особу виконавчого органу, а не надавати можливість виконавчому органу визначити посадових осіб згідно із рішенням Дніпровської міської ради «Про організацію виконання Закону України «Про адміністративну процедуру» від 19 червня 2024 року за №52/52. Таким чином, в порушення вимог Закону №2073-IX оскаржувані процедурні рішення прийняті посадовою особою Департаменту, визначеною безпосередньо останнім, а не Дніпровською міською радою, як того вимагає Закон №2073-ІХ.
5. Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 15 липня 2025 року скасував рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року та ухвалив у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково; скасував процедурне рішення, оформлене протоколом №2 слухання адміністративної справи від 16 липня 2024 року, прийняте уповноваженою особою адміністративного органу, заступником директора департаменту - начальником управління земельних відносин Департаменту, про відмову у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про відвід уповноваженої особи адміністративного органу; зобов`язав Департамент повторно розглянути заявлений відвід уповноваженій особі адміністративного органу, з урахуванням висновків суду; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
6. Своє рішення апеляційний суд обґрунтував тим, що уповноваження Департаментом на проведення всіх процесуальних дій в адміністративних справах у сфері земельних відносин ОСОБА_4 на підставі внутрішніх розпорядчих актів не суперечить ані процедурі, ані порядку, визначеним частиною другою статті 22 Закону №2073-IX, тому висновок суду першої інстанції про прийняття оскаржуваних процедурних рішень неналежною особою суперечить змісту, цілям і розумінню моделі ефективного публічного адміністрування, установлених Законом №2073-IX.
По суті заявлених вимог судом апеляційної інстанції зазначено, що документи, які були предметом слухань під час розгляду адміністративного провадження, не є предметом оскарження у справі №160/25184/21; крім того, слухання адміністративної справи проводилось відповідно до вимог Земельного кодексу України, яким визначено підстави для затвердження або відмови у затвердженні проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для зміни їх цільового призначення. Отже, результат розгляду справи №160/25184/21 об`єктивно не може вплинути на розгляд адміністративного провадження з приводу затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, а тому підстави для зупинення адміністративного провадження до набрання законної сили рішенням суду у справі №160/25184/21 відсутні, що вказує на законність відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення адміністративного провадження.
Водночас, за позицією апеляційного суду, оскільки представником ОСОБА_1 було заявлено відвід уповноваженій особі адміністративного органу - ОСОБА_4, який був розглянутий нею ж особисто, а не керівником адміністративного органу або головою колегіального адміністративного органу, то можна стверджувати про порушення порядку розгляду відводу, визначеного статтею 24 Закону №2073-IX. Як наслідок, позовні вимоги у відповідній частині (щодо процедурного рішення про відмову у задоволенні клопотання про відвід) підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та їх обґрунтування
7. Не погодившись із постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати таку постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти у відповідній частині вимог нове рішення про їх задоволення.
8. Як на підставу для касаційного оскарження судових рішень, вказує на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) й те, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у цій справі, неправильно застосував положення частини другої статті 9, частин другої, третьої статті 23, частини третьої статті 52 Закону №2073-IX в аспекті неможливості прийняття подальших процедурних рішень уповноваженою особою, якій заявлений відвід, але не розглянутий належним суб`єктом; частини другої статті 8, пункту 4 частини першої статті 64 Закону №2073-IX у контексті підстав для зупинення адміністративного провадження через об`єктивну неможливість його розгляду до вирішення іншої справи, яка розглядається судом. Стверджує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування вказаних законодавчих норм та необхідність формування такого.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
9. 15 серпня 2025 року в автоматизованій системі документообігу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зареєстровано вказану касаційну скаргу.
10. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Стеценко С.Г., судді: Коваленко Н.В., Рибачук А.І.
11. Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за означеною касаційною скаргою.
12. Департамент та Дніпровська міська рада у поданих до Суду відзивах на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечили, вважаючи їх безпідставними й такими, що не підлягають задоволенню; ОСОБА_3 також подала до Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить таку задовольнити.
13. Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
14. 17 травня 2024 року ОСОБА_1 у порядку Закону №2073-IX звернулась до Дніпровської міської ради із заявою, в якій, серед іншого, просила: прийняти рішення про надання їй (землекористувачу, мешканці території) статусу заінтересованої особи під час адміністративного провадження щодо зміни цільового призначення земельних ділянок по просп. Науки, 44, 50, 52, 54, 56 (Соборний район); забезпечити безоплатний віддалений доступ у режимі реального часу до всіх матеріалів справи, щодо зміни цільового призначення означених земельних ділянок; зупинити адміністративне провадження, щодо зміни цільового призначення земельних ділянок до набрання законної сили рішенням суду у справі №160/25184/21.
15. Листом від 28 червня 2024 року за №8/9-1279 Департамент повідомив позивачку про прийняте рішення, яким залучено ОСОБА_1 у якості заінтересованої особи у адміністративних справах щодо зміни цільового призначення земельних ділянок по просп. Науки, 44, 50, 52, 54, 56 (Соборний район), а також про призначені слухання.
16. У ході проведення слухань представником заінтересованої особи - адвокатом Підлужним В.М. було заявлено відвід уповноваженій особі адміністративного органу - ОСОБА_4, який мотивований тим, що ОСОБА_4 підпорядковується ОСОБА_5, тобто автору проекту рішень.
17. Уповноважена особа адміністративного органу - ОСОБА_4 клопотання про відвід залишила без задоволення, як і відмовила у зупиненні адміністративної процедури розгляду клопотань від 30 квітня 2024 року за вх. №№36/841, 36/838, 36/840, 36/839, 36/842, поданих ТОВ «НЕСТ СІТІ» та ОСОБА_2 , до набрання законної сили рішенням суду у справі №160/25184/21.
18. Означені процедурні рішення уповноваженої особи адміністративного органу відображені у протоколі №2 слухання адміністративної справи від 16 липня 2024 року.
19. Не погоджуючись із законністю прийнятих процедурних рішень, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Позиція Верховного Суду
20. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального права у спірних правовідносинах й дотримання процесуальних норм, вказує на наступне.
21. Так, згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
22. Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
23. Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
24. Частиною третьою статті 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
25. Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
26. Для розуміння меж права звернення до адміністративного суду слід мати на увазі роз`яснення Конституційного Суду України, що «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, має той самий зміст, що й «охоронюваний законом інтерес». У свою чергу «охоронюваний законом інтерес» характеризується тим, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним (див. Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004).
27. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване, зокрема, у нормах КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права. Ідеться про реально існуючі порушення індивідуально виражених прав (законного інтересу) особи, яка стверджує про їх порушення.
28. Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
29. Станом на час звернення позивачки із заявою до Дніпровської міської ради (17 травня 2024 року) вже набрав чинності Закон №2073-IX, який регулює відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у дусі визначеної Конституцією України демократичної та правової держави та з метою забезпечення права і закону, а також зобов`язання держави забезпечувати і захищати права, свободи чи законні інтереси людини і громадянина.
30. За визначенням, наведеними у частині першій статті 2 Закону №2073-IX: 
адміністративний орган - орган виконавчої влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадова особа, інший суб`єкт, який відповідно до закону уповноважений здійснювати функції публічної адміністрації; 
адміністративна справа (далі - справа) - справа, що стосується публічно-правових відносин щодо забезпечення реалізації права, свободи чи законного інтересу особи та/або виконання нею визначених законом обов`язків, захисту її права, свободи чи законного інтересу, розгляд якої здійснюється адміністративним органом;
адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб);
адміністративне провадження - сукупність процедурних дій, що вчиняються адміністративним органом, і прийнятих процедурних рішень з розгляду та вирішення справи, що завершується прийняттям і, в необхідних випадках, виконанням адміністративного акта;
процедурна дія - дія адміністративного органу, що вчиняється під час розгляду справи, але якою справа не вирішується по суті;
процедурне рішення - рішення адміністративного органу, що приймається під час розгляду справи, але яким справа не вирішується по суті.
31. Як установлено пунктом 11 частини першої статті 28 Закону №2073-IX, учасники адміністративного провадження мають право оскаржити у передбаченому законом порядку адміністративний акт, процедурне рішення або дію, бездіяльність адміністративного органу.
32. Право на адміністративне оскарження визначає стаття 78 Закону №2073-IX, у відповідності до частини першої якої право на адміністративне оскарження відповідно до цього Закону має особа, яка вважає, що: 1) прийнятим адміністративним актом чи його виконанням порушено або може бути порушено її право, свобода чи законний інтерес; 2) процедурне рішення або дія, бездіяльність адміністративного органу негативно впливає на її права, свободи чи законні інтереси.
33. Частиною першою статті 79 Закону №2073-IX установлено, що суб`єктом розгляду скарги є адміністративний орган вищого рівня (з урахуванням особливостей, визначених частиною третьою цієї статті), якщо інший суб`єкт не передбачений законом.
Суб`єктом розгляду скарги, пов`язаної із здійсненням органом місцевого самоврядування делегованого йому повноваження органу виконавчої влади, є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику щодо делегованого повноваження.
34. У разі відсутності адміністративного органу вищого рівня скарга щодо прийнятого адміністративного акта, процедурних рішень, дій чи бездіяльності адміністративного органу подається до того самого адміністративного органу, який прийняв адміністративний акт, вчинив процедурні дії та/або прийняв процедурне рішення чи допустив бездіяльність, що оскаржуються, якщо при ньому утворено комісію з розгляду скарг. Такий адміністративний орган має статус суб`єкта розгляду скарги.
У разі якщо такий адміністративний орган не утворив комісію з розгляду скарг, скарга на адміністративний акт, процедурне рішення, дію чи бездіяльність адміністративного органу подається до суду відповідно до закону (частина третя статті 79 Закону №2073-IX).
35. Водночас частина третя статті 78 Закону №2073-IX встановлює, що особа може оскаржити до моменту прийняття адміністративного акта: 1) відмову щодо початку адміністративного провадження; 2) відмову в наданні статусу заінтересованої особи; 3) відмову щодо відводу посадової особи адміністративного органу (члена колегіального органу) або особи, яка сприяє розгляду справи; 4) рішення про зупинення або закриття адміністративного провадження; 5) відмову в наданні доступу до матеріалів справи або обмеження права особи на ознайомлення з такими матеріалами; 6) іншу процедурну дію та/або процедурне рішення у визначених законом випадках.
36. За змістом частини четвертої наведеної статті Закону №2073-IX скарга на іншу процедурну дію та/або процедурне рішення адміністративного органу, крім передбачених частиною третьою цієї статті, подана до завершення адміністративного провадження, розглядається після прийняття адміністративного акта.
37. При цьому частиною шостою статті 33 Закону №2073-IX визначено, що зупинення адміністративного провадження у справі зупиняє перебіг усіх строків у цій справі. Перебіг строків продовжується з дня поновлення адміністративного провадження.
38. Зміст наведених норм Закону №2073-IX дає підстави для висновку, що до моменту прийняття адміністративного акта, тобто рішення або юридично значущої дії індивідуального характеру, прийнятого (вчиненого) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямованого (спрямованої) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб), оскарженню підлягає рішення (дія), яким на якийсь певний час припиняється (спиняється) рух (поступ, перебіг) правовстановлювальних, правозобов`язальних чи будь-яких інших значимих дій у справі. У протилежному значенні, коли приймається рішення відмовити в зупиненні адміністративного провадження, після якого рух справи не зупиняється і не створюється перешкод для здійснення провадження у ній, то таке рішення не підлягає оскарженню до моменту прийняття адміністративного акта.
39. В означеному контексті Суд зауважує, що законодавець цілеспрямовано обмежив коло процедурних дій та/або процедурних рішень, які підлягають самостійному оскарженню, з огляду на пріоритетність вирішення тих чи інших питань. Надання учасникам адміністративного провадження права на оскарження всіх дій та/або процедурних рішень до моменту прийняття адміністративного акта (незалежно від їх суті і значення) стало б передумовою для зловживання учасниками адміністративного провадження своїми правами та безпідставного затягування розгляду справи, що не відповідало б меті, на досягнення якої спрямовані положення Закону №2073-IX.
40. У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. The United Kingdom), п. 57, Series A, №93).
41. У справі, яка розглядається, позивач не посилалася й судами не встановлено обставин прийняття Департаментом адміністративного акта за наслідками розгляду поданої 17 травня 2024 року ОСОБА_1 заяви по суті.
42. Ураховуючи наведене, Суд дійшов висновку, що процедурне рішення уповноваженої особи адміністративного органу про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення адміністративного провадження, відображене у протоколі №2 слухання адміністративної справи від 16 липня 2024 року, не є тим рішенням, яке може бути самостійним предметом оскарження в судовому порядку. 
43. Перелік повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги передбачено у статті 349 КАС України й, зокрема, останньою, з урахуванням приписів частини першої статті 354 КАС України, визначено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.
44. Відповідно ж до частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо останню не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
45. За наведеного, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, касаційний суд вбачає за можливе застосувати положення частини першої статті 354 КАС України, а саме скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року у частині позовних вимог щодо скасування процедурного рішення, оформленого протоколом №2 слухання адміністративної справи від 16 липня 2024 року, прийнятого уповноваженою особою адміністративного органу, заступником директора департаменту - начальником управління земельних відносин Департаменту, про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення адміністративного провадження до набрання законної сили рішенням суду у справі №160/25184/21, а також зобов`язання Департаменту повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про зупинення адміністративного провадження, з урахуванням висновків суду, й закрити провадження у справі у цій частині вимог.
46. При цьому, враховуючи, що розгляд цього спору (у вказаній вище частині позовних вимог), з огляду на його предмет, перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й взагалі не підлягає судовому розгляду, слід закрити провадження у справі у відповідній частині вимог без роз`яснення позивачу, до суду якої юрисдикції належить його вирішення.
47. Щодо ж до позовних вимог, які задоволені судом першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд (в частині скасування процедурного рішення, оформленого протоколом №2 слухання адміністративної справи від 16 липня 2024 року, прийнятого уповноваженою особою адміністративного органу, заступником директора департаменту - начальником управління земельних відносин Департаменту, про відмову у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про відвід уповноваженої особи адміністративного органу, а також зобов`язання Департаменту повторно розглянути заявлений відвід уповноваженій особі адміністративного органу, з урахуванням висновків суду), то в цій частині рішення судів, враховуючи положення частини першої статті 341 КАС України, касаційним судом не переглядаються, адже не оскаржуються позивачем.
Керуючись статтями 238, 239, 341, 345, 349, 354, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року у частині позовних вимог щодо скасування процедурного рішення, оформленого протоколом №2 слухання адміністративної справи від 16 липня 2024 року, прийнятого уповноваженою особою адміністративного органу, заступником директора департаменту - начальником управління земельних відносин Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення адміністративного провадження до набрання законної сили рішенням суду у справі №160/25184/21, а також зобов`язання Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про зупинення адміністративного провадження, з урахуванням висновків суду, й закрити провадження у справі №160/22060/24 в цій частині позовних вимог.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року у справі №160/22060/24 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	С.Г. Стеценко А.І. Рибачук   Н.В. Коваленко