2/130/1794/2025
130/2859/25
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" грудня 2025 р.    м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області 
в складі судді Костянтина Шепеля,
із секретарем судового засідання Раїсою Буга,
за участю представника позивача Романа Лихачова,
представника відповідача Іллі Макаровця,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі № 1 Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області у режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів справу за позовом адвоката Лихачова Романа Борисовича в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання перерахування розміру середнього заробітку, стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку як мобілізованому працівнику, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, - 
приходить до такого. 

Позиція позивача
Представник позивача 19 вересня 2025 року звертається до суду з цим позовом та 19 листопада 2025 року, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023-2024 роки в сумі 15534 грн та 17520 грн; зобов`язати відповідача перерахувати розмір середнього заробітку позивача, як мобілізованого працівника за період з 19 липня 2022 року по 24 вересня 2023 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати; стягнути з відповідача середній заробіток як мобілізованому працівнику за період з 19 липня 2022 року по 24 вересня 2023 року, виходячи з заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи в сумі 53785,52 грн; середній заробіток за період затримки розрахунку з 19 липня 2022 року по 6 червня 2025 року в розмірі 1026789,12 грн та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 та 2023 роки в кількості 28 календарних днів в сумі 27277,04 грн.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_1 до 6 червня 2025 року працював на посаді електромеханіка дільниці І групи бригади комплексної заміни апаратури сигналізації та зв`язку Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Звільнився позивач 6 червня 2025 року з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України. З 12 січня 2019 року по 23 жовтня 2021 року позивач проходив військову службу за контрактом, з 25 лютого 2022 року по 21 вересня 2023 року проходив військову службу за призовом по мобілізації. Станом на день звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2024 роки у розмірі 6 прожиткових мінімумів за кожен рік, виплати середнього заробітку як мобілізованому працівнику за період з 1 липня 2022 року по 21 вересня 2023 року, виходячи з виплат за останні два календарні місці роботи відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року №100, та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 та 2023 роки в кількості 28 календарних днів, відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідач при розрахунку обчислення середнього заробітку позивача з 25 лютого 2022 року (з дня мобілізації) по 18 липня 2022 року брав до уваги два останні календарні місяці роботи - 105,79 грн середнього заробітку за годину, з 19 липня 2025 року середній заробіток мобілізованого позивача склав вже 55,04 грн. Однак, згідно з довідкою розрахунку середнього заробітку від 7 жовтня 2025 року, за останні два місяці (грудень 2021 року та січень 2022 року) сума розрахунку середнього заробітку складає 17719,31 грн; години, які беруться за цей період для розрахунку, складають 167,50. Середній заробіток за годину складає 17719,31:167,50=105,79. А відповідач з 19 липня 2022 року вирахував середній заробіток мобілізованого позивача, згідно з сумою середнього заробітку за 1 годину роботи в розмірі 55,04 грн, що є безпідставно вдвічі меншою сумою, ніж та, що бралась до уваги для вирахування середнього заробітку ОСОБА_1 з 25 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року. Повинні були враховуватись лише виплати заробітної плати за грудень 2021 року та січень 2022 року. Травень – червень 2022 року станом на 19 липня 2022 року не були попередніми двома місяцями роботи, згідно з якими можна було визначити середній заробіток мобілізованого позивача. Травень – червень 2022 року були місяцями, коли позивачу виплачувався так само середній заробіток працівника (у зв`язку з виконанням ним обов`язків військової служби), який згідно з Постановою №100 не має враховуватись при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці. Тому, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, у контексті спірних правовідносин слід вважати з 1 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року та з 1 січня 2022 року по 31 січня 2022 року, як це визначалось і після мобілізації позивача 25 лютого 2022 року, для виплати йому заробітної плати за період з 25 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року, а не так як з 19 липня 2022 року невірно став рахувати відповідач.
Тому представник позивача просить зобов`язати відповідача перерахувати розмір середнього заробітку позивача, як мобілізованого працівника з 19 липня 2022 року по 24 вересня 2023 року, виходячи із заробітної плати позивача за останні два місці роботи. А також стягнути середній заробіток, як мобілізованому працівнику за період з 19 липня 2022 року по 24 вересня 2023 року в сумі 56545,31 грн.
Виплату заробітної плати позивачу прострочено за час з 19 липня 2022 року по 6 червня 2025 року на 1054 календарних днів. За останні два робочі місяці (грудень 2021 року та січень 2022 року) заробітна плата склала 30616,26 грн та 29783,10 грн, що в сумі становить 60399,36 грн, і якщо цю суму поділити на 62 робочих дні, то середня заробітна плата позивача складає 974,18 грн. Тому з відповідача слід стягнути 974,18 грн х 1054 дні = 1026789 грн середнього заробітку за період затримки розрахунку.
Також представник позивача просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані позивачем дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2022 та 2023 роки в кількості 28 календарних днів в сумі 27277,04 грн (а.с.116-126).
На підтвердження своїх позовних вимог представник позивача надає копії посвідчення учасника бойових дій, наказів, довідок розрахунку заробітної плати позивача та виписки з його банківського рахунку.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Лихачов Р.Б., уточнивши позовні вимоги, їх підтримує повністю та просить їх задовольнити з викладених в уточненому позові підстав. Пояснює, що позивач працював на посаді електромеханіка дільниці виробничого підрозділу Жмеринська дистанція сигналізації та зв`язку, був звільнений за власним бажанням 6 червня 2025 року. З 2019 року по 2021 рік проходив службу за контрактом, з 25 лютого 2022 року по 21 вересня 2023 року проходив військову службу за призовом по мобілізації. Відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі шість прожиткових мінімумів за кожен рік роботи за 2023-2024 роки, виплату середнього заробітку, як мобілізованому працівнику за період з 1 липня 2022 року по 21 вересня 2023 року, виходячи з виплат за останні два місяці роботи відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2022 та 2023 роки в кількості 28 календарних днів. Щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, то така виплата не проведена, оскільки вона була призупинена рішенням правління АТ «Укрзалізниця», однак є судова практика з приводу таких виплат і 5 лютого 2025 року Верховний суд виніс відповідно постанову у справі №211/7338/28, якою залишив в силі рішення суду першої інстанції, який ухвалив «визнати незаконним та скасувати пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Укрзалізниця» в частині призупинення додаткових виплат, а тому представник вважає можливим їх стягнути з відповідача. Щодо виплати середнього заробітку, як мобілізованому працівнику за період з 1 липня 2022 року по 21 вересня 2023 року, то відповідач невірно провів такий розрахунок через неправильне трактування Постанови № 100, тому такі виплати підлягають перерахунку, з урахуванням раніше виплачених сум. Також підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку з 19 липня 2022 року по 6 червня 2025 року в розмірі 1026789,12 грн. І ще позивачу не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2022 – 2023 роки, в кількості 28 календарних днів, відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в сумі 27277,04 грн, оскільки позивач має статус учасника бойових дій, а тому їх також слід стягнути з відповідача. Позов просить задовольнити в повному обсязі.

Позиція відповідача
У своєму відзиві проти позову, який надійшов до суду 10 жовтня 2025 року, представник відповідача ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю, оскільки позивачу все вірно було нараховано та виплачено. Щодо матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 – 2024 роки, то товариство вживає всіх можливих заходів щодо її виплати і окремим рішенням АТ «Укрзалізниця» від 30 грудня 2024 року ухвалено здійснити нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам за 2022 рік, відповідно до діючих у підрозділах колективних договорів в межах визначених сум. Щодо виплати позивачу середнього заробітку, як мобілізованому, то такі вимоги необґрунтовані, оскільки йому було нараховано та виплачено 221 258,98 грн середнього заробітку за період його мобілізації з 25 лютого 2022 року по 24 вересня 2023 року. Щодо виплати грошової компенсації за невикористані відпустки, як учаснику бойових дій, то позивач скористався таким правом у 2021 та 2024 роках, а в інші періоди про надання додаткових відпусток позивач з заявами не звертався. А законом не передбачено можливості заміни додаткової відпустки учасника бойових дій грошовою компенсацією, у тому числі при звільненні.
На підтвердження свого відзиву представник відповідача надає копії таких документів: листа від 6 вересня 2022 року, витягів з протоколів від 14 березня 2022 року, 15 серпня 2022 року та 27 червня 2024 року та довідки від 7 жовтня 2025 року (а.с.62-68).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 проти уточненої позовної заяви заперечує. Пояснює, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року в країні введено правовий режим воєнного стану. І відповідач, з метою стабілізації фінансового становища товариства, з метою збереження трудового колективу та своєчасної виплати заробітної плати прийняв протокольне рішення від 14 березня 2022 року, яким призупинено деякі умови колективного договору, зокрема щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення. Протокольним рішенням від 27 червня 2024 року було прийнято припинити дію рішення АТ «Укрзалізниця» в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, тому таке рішення вже не діє. В наказі про припинення трудового договору позивача було повідомлено та ознайомлено з тим, що виплати матеріальної допомоги на оздоровлення будуть проведені у разі припинення рішення від 14 березня 2022 року. Станом на сьогодні відповідач такі виплати проводить і вже було здійснено виплати трудовому колективу за 2022 рік, але так як є складності з фінансово-економічним становищем товариства, то такі виплати повністю не здійснені. Позивача було ознайомлено про те, що у виплатах йому не відмовлено і він отримає свою матеріальну допомогу з часом. Суми матеріальної допомоги на оздоровлення, вказані в позові, пораховані вірно і підприємство має їх сплатити позивачу, і йому про це відомо. Стосовно середнього заробітку, то позивач був мобілізований з 25 лютого 2022 року по 22 вересня 2023 року, і відповідач за цей час здійснив вірне нарахування середнього заробітку, позивачу було виплачено 85213,86 грн, відповідно до Постанови №100, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи за грудень 2021 та січень 2022 року. Позивач вірно вказав суму для розрахунку середнього заробітку 17719,31 грн, однак Законом 2352 було внесено зміни в частину третю статті 119 Кодексу законів про працю, яким роботодавця було звільнено від обов`язку виплати середнього заробітку мобілізованому працівнику. Незважаючи на це правлінням АТ «Укрзалізниця» було прийнято рішення від 15 серпня 2022 року, згідно з яким відповідач взяв на себе обов`язок проводити такі виплати, але не більше розміру двох мінімальних заробітних плат встановлених в Україні на дату розрахунку, тобто такі виплати середнього заробітку було розділено на два періоди, зважаючи на внесені до законодавства зміни. В період з 19 липня 2022 року по 22 вересня 2023 було виплачено кошти в сумі 13296 грн, а за весь період позивачу було виплачено 221258,98 грн. Тобто, позивачу було нараховано та виплачено всі кошти відповідно до чинного законодавства. Щодо додаткової відпуски, то позивачу, як учаснику бойових дій гарантоване право на таку відпустку відповідно до статті 16-1 Закону України «Про відпустки» і позивач скористався своїм у 2021 та 2024 роках, в 2022 та 2023 роках з заявами на отримання додаткової відпустки позивач не звертався. Статтею 24 Закону України «Про відпустки» визначено перелік відпусток, за які виплачується компенсація у разі звільнення працівника, і така додаткова відпустка у переліку не вказана, тому така позовна вимога не підлягає задоволенню. Отже матеріальна допомога на оздоровлення буде виплачена позивачу у разі наявності коштів, а всі інші позовні вимоги не визнають повністю. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Процесуальні рішення по справі, заяви та клопотання
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа надійшла в провадження судді 19 вересня 2025 року (а.с.45).
Ухвалою від 23 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 20 жовтня 2025 року (а.с.46).
8 жовтня 2025 року від представника позивача Лихачова Р.Б. надійшла заява про проведення судових засідань в режимі відеоконференції (а.с.48-49).
Ухвалою суду від 8 жовтня задоволено клопотання представника позивача пр. оучасть в розгляді справи в режимі відеоконференції (а.с.51).
Представник відповідача 10 жовтня 2025 року надсилає до суду заяву про залишення позову без руху та відзив на позовну заяву (а.с.52-61).
14 жовтня 2025 року від представника позивача надходить заява про долучення до матеріалів справи копії договору на надання правової допомоги (а.с.71).
Відповідь на відзив надходить до суду 16 жовтня 2025 року (а.с.76-78).
Ухвалою суду від 20 жовтня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду на 10 листопада 2025 року (а.с.86).
Уточнена позовна заява надходить до суду 19 листопада 2025 року (а.с.92, 116-126).
В судовому засіданні 1 грудня 2025 року суд ухвалив повернутись до підготовчого розгляду справи, провів підготовче судове засідання, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду на 17 грудня 2025 року (а.с.133).
Клопотання про долучення доказів до матеріалів справи надійшло від представника відповідача 9 грудня 2025 року (а.с.139).
Письмові пояснення від представника відповідача надійшли до суду 16 грудня 2025 року (а.с.151).

Встановлені судом обставини та зміст спірних правовідносин 
Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с.16-19).
Згідно з копією наказу (розпорядження) №36/ОС від 3 червня 2025 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 - електромеханіка дільниці І групи - звільнено з 6 червня 2025 року за власним бажанням за статтею 38 Кодексу законів про працю, у наказі зазначено: компенсувати за невикористані 72 дні відпустки: в тому числі 24 дні за період з 14 грудня 2021 року по 31 грудня 2023 року; 31 днів за період з 1 січня 2024 року по 13 грудня 2024 року; 17 днів за період з 14 грудня 2024 року по 6 червня 2025 року (а.с.21).
Відповідно до копії військового квитка НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 12 січня 2019 року по 23 жовтня 2021 року проходив військову службу за контрактом, з 25 лютого 2022 року по 21 вересня 2023 року проходив військову службу за призовом по мобілізації (а.с.22-28).
На адвокатський запит представнику позивача ОСОБА_3 4 серпня 2025 року надано інформацію про те, що ОСОБА_1 , колишньому електромеханіку І групи Жмеринської дистанції сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», за період з 2019 року по 2025 рік надавались наступні відпустки: наказ про надання додаткової відпустки № 554 від 7 грудня 2021 року - 14 календарних днів за 2021 рік; наказ про надання відпустки № 487 від 1 грудня 2023 року – 24 календарних дні за період 14 грудня 2019 – 13 грудня 2020; наказ про надання відпустки № 126 від 18 червня 2024 року – 24 календарних дні за період 14 грудня 2020 – 13 грудня 2021; наказ про надання додаткової відпустки № 349 від 10 грудня 2024 року – 14 календарних днів за 2024 рік. Наказ про припинення трудового договору від 3 червня 2025 року – компенсувати за невикористані 72 дні відпустки за період з 14 грудня 2021 року по 6 червня 2025 року (а.с. 29-34).
Згідно з довідкою про надання матеріальної допомоги, ОСОБА_1 матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі шести прожиткових мінімумів була виплачена за 2019-2022 роки, за 2023 та 2024 роки матеріальна допомога на оздоровлення не виплачена у зв`язку з тим, що на час воєнного стану дана виплата призупинена відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року та рішення правління АТ «Укрзалізниця» №54/31 від 14 березня 2022 року (а.с.35).
Відповідно до довідки розрахунку середнього заробітку, при такому розрахунку заробітної плати мобілізованому працівнику з 25 лютого 2022 року по 25 вересня 2023 року виробничий підрозділ керувався такими документами: частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю, частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пунктом 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та рішенням АТ «Укрзалізниця» № Ц-54/73 від 15 серпня 2022 року. Для мобілізованих працівників до 1 жовтня 2022 року розрахунок та виплата середнього заробітку здійснюється з дати розрахунку (з 19 липня 2022 року, або з дати призову, після 19 липня 2022 року та до 30 вересня 2022 року включно), тобто з дати, що є подією, з якою пов`язана зазначена виплата (а.с.36).
Відповідно до форми ОК-7 індивідуальні відомості про застраховану особу заробітна плата мобілізованому позивачу виплачувалась (а.с.37-38).
Згідно з копією посвідчення, виданого 30 грудня 2020 року, ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с.39). 
На адвокатський запит від 29 серпня 2025 року представник позивача отримав відповідь, згідно з якою він не уповноважений вимагати вчинення певних дій, зокрема щодо нарахування та виплат (а.с.31).
Відповідно до листа від 6 вересня 2022 року голова правління АТ «Укрзалізниця» надіслав керівникам структурних підрозділів апарату управління, регіональних філій, філій АТ «Укрзалізниця», головам профспілкових організацій повідомлення про призупинення виплати, передбаченої галузевою угодою, колективними договорами, зокрема одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті (а.с.62).
Згідно з витягом з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, ухвалено на період дії правового режиму воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року №64/2022 керівникам регіональних філій, філій структурних і виробничих підрозділів, апарату АТ «Укрзалізниця» забезпечити реалізацію наступних заходів: зокрема пункт 1.1.4 інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити (а.с.63).
Відповідно до витягу з протоколу № Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року підпункт 1.1.4 пункту 1.1. рішення правління від 14 березня 2022 року в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення втрачає чинність з 1 липня 2024 року (а.с.64-65).
Згідно з витягом з протоколу № Ц-54/73 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 15 серпня 2022 року, ухвалено зберігати середній заробіток за рахунок власних коштів АТ «Укзалізниця», (але не більше розміру двох мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на дату розрахунку) працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації (а.с.66).
Відповідно до розрахунку середнього заробітку по мобілізованому працівнику ОСОБА_1 , за останні два місяці (грудень 2021 року та січень 2022 року) сума для розрахунку середнього заробітку складає 17719,31 грн, години, які беруться за цей період для розрахунку складають 167,50. Середній заробіток за годину складає 17719,31 : 167,50 = 105,79 грн. Нарахований та виплачений середній заробіток ОСОБА_1 за період мобілізації з 25 лютого 2022 року по 24 вересня 2023 року склав 221258,98 грн (а.с.67).
Згідно з довідками про розрахунки заробітної плати, ОСОБА_1 було нараховано: за липень 2022 року 9 826,50 грн - за 167 робочих годин; за серпень 2022 року 14 240,88 грн - за 184,75 робочих годин; за вересень 2022 року 9 729,88 грн - за 175,25 робочих годин; за жовтень 2022 року 9 341,24 грн - за 168,25 робочих годин; за листопад 2022 року 9 799,28 грн - за 176,5 робочих годин; за грудень 2022 року 9 273,04 грн- за 175,25 робочих годин; за січень 2023 року 9 714,56 грн - за 176,5 робочих годин; за лютий 2023 року 8 806,4 грн- за 160 робочих годин; за березень 2023 року 10 099,84 грн - за 183,5 робочих годин; за квітень 2023 року 8 806,4 грн - за 160 робочих годин; за травень 2023 року 10 168,64 грн- 184,75 робочих годин; за червень 2023 року 9 645,76 грн - за 175,25 робочих годин; за липень 2023 року 9 260,48 грн - за 168,25 робочих годин; за серпень 2023 року 10 168,64 грн - за 184,75 робочих годин за вересень 2023 року 15 841,35 грн (з них 6 710,00 грн - допомога на поховання), заробітна плата була визначена у розмірі 9 131,35 грн (15 841,35 грн - 6 710,00 грн) - за 167 робочих годин (а.с.95-109).
Згідно з інформацією про надходження коштів на рахунок ОСОБА_1 , за період з 1 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року він отримав заробітну плату у вказаних розмірах (а.с. 110-113).
Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 Цивільного процессуального кодексу України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Надані докази прийняті судом до уваги, підстав для їх відхилення, не вбачається. 

Юридична кваліфікація встановлених обставин
Відповідно до статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У позові представник позивача просить поновити строк з даним позовом звернення до суду, оскільки позивачу не було відомо, що відповідач не проведе з ним повний розрахунок у день звільнення. 
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 620/3884/18 (провадження № К/9901/10912/19), від 5 вересня 2019 року у справі № 813/1247/17 (провадження № К/9901/49937/18), від 30 жовтня 2018 року у справі №826/12721/17 (провадження № К/9901/37996/18) зробив висновок про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає всі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, зокрема й за час вимушеного прогулу, що мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат. Тому до спірних правовідносин (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) не застосовуються положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в частині визначення строку звернення до суду. 
Також, Велика Палата Верховного суду у справі №755/12623/19 в Постанові від 8 лютого 2022 року вказує, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Тому судом в ухвалі від 23 вересня 20225 року поновлено позивачу строк звернення до суду з даним позовом.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 та 2024 роки, суд виходить з такого.
Позивач вказує, а відповідач не заперечує, що ОСОБА_1 не отримав матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 – 2024 роки.
Згідно з витягом з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, ухвалено на період дії правового режиму воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року №64/2022 призупинено інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (а.с.63).
Однак, 27 червня 2024 року підпункт 1.1.4 пункту 1.1. рішення правління від 14 березня 2022 року в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення визнано таким, що втрачає чинність з 1 липня 2024 року, що підтверджується копією витягу з протоколу № Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від (а.с.64-65).
Представник відповідача в судовому засіданні пояснює, що наразі товариство вживає всіх можливих заходів щодо її виплати і окремим рішенням АТ «Укрзалізниця» від 30 грудня 2024 року ухвалено здійснити нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам за 2022 рік відповідно до діючих у підрозділах колективних договорів в межах визначених сум.
У статті 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Згідно з статтею 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. 
Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. 
Згідно зі статтею 10 Кодексу законів про працю України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. 
Відповідно до статті 13 Кодексу законів про працю України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами. 
Статтею 13 Кодексу законів про працю України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. 
Згідно зі статтею 18 Кодексу законів про працю України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. 
Відповідно до частини другої статті 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. 
Колективний договір між адміністрацією і Дорожнім комітетом профспілки Державного територіально - галузевого об`єднання "Південно - Західна залізниця" на 2001 - 2005 роки, прийнятий на конференції трудового колективу Державного територіально-галузевого об`єднання “Південно-Західна залізниця» 20 лютого 2001 року, пролонгований на 2006 – 2025 роки (далі — Колективний договір). 
Відповідно до абзацу другого підпункту 3.2.1. Колективного договору, оплату праці працівників регіональної філії проводити відповідно до «Положення про умови оплати праці працівників залізничного транспорту України і Положення про оплату праці працівників публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», які прийняті відповідно Укрзалізницею та ПАТ «Укрзалізниця» та погоджені Радою профспілки і є невід`ємною частиною Галузевої угоди та даного колективного договору, згідно з позицією відповідача за 2023-2024 матеріальна допомога на оздоровлення позивачу не виплачена, у зв`язку з тим, що на час воєнного стану дана виплата призупинена відповідно до норм Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року No 2136-ІХ та рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 No Ц-54/31, про що було зазначено в наказі на звільнення (виплати провести після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця»). 
Однак, у своїй Постанові від 5 лютого 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду скасував Постанову Дніпровського апеляційного суду від 7 травня 2024 року та залишив рішення Довгинцівського районного суду Кривого Рогу від 23 лютого 2024 року у справі №211/7338/23, яким суд ухвалив: «Визнати незаконним та скасувати пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги». 
Отже, позовна вимога про стягнення з Акціонерного Товариства «Українська залізниця» недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за 2023-2024 роки у сумі 15 534 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять чотири) грн за 2023 рік та 17 520 (сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять) грн за 2024 рік підлягає задоволенню.
Щодо виплати середнього заробітку як мобілізованому працівнику за період з 1 липня 2022 року по 21 вересня 2023 року, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого1995 № 100 та двох наступних, похідних від цієї позовних вимог, суд встановив таке.
Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач не вірно здійснив розрахунок такої виплати та саму виплату, оскільки при розрахунку взяв до уваги не ті місяці роботи. На думку позивача це мають бути грудень 2021 року та січень 2022 року, а травень – червень 2022 року станом на 19 липня 2022 року не були попередніми двома місяцями роботи, згідно з якими можна було визначити середній заробіток мобілізованого позивача, адже травень-червень 2022 року були місяцями коли позивачу виплачувався так само середній заробіток працівника (у зв`язку із виконанням ним обов`язків військової служби), який згідно Постанови №100 не має враховуватись при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці.
Питання, що стоїть в основі даних спірних правовідносин стосується того, що сторони по різному розуміють застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Постанова № 100).
Суд не погоджується з доводами позивача в даному випадку, виходячи з нижче викладеного. 
Відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 2 розділу ІІ Постанови № 100 працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 Цивільного процесуального кодексу України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року в справі № 753/12209/22 (провадження № 61-5606св23) вказано, що: відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. У листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 1 жовтня 2015 року "Щодо особливого періоду" зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації на Сході України. Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування у умовах мирного часу. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Кодексом законів про працю України надано визначення трудового договору.
Так, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Глава VII Закону № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" врегульовує особливості призову під час мобілізації.
Згідно з частиною другою статті 39 Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту". Частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. 
Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 Кодексу законів про працю слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада". Таким чином, із набранням чинності Закону № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом, тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади. Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні.
Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу, визначену трудовою угодою. 
Позивач у цій справі не виконував роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок призову на військову службу за мобілізацією, і отримував грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі. Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.
В зв`язку з внесеними до статті 119 Кодексу законів про працю України змінами було прийнято рішення правління АТ «Укрзалізниця» №Ц-54/73 від 15 серпня 2022 року, згідно з пунктом 18.1 якого встановлено зберігати середній заробіток за рахунок власних коштів АТ «Укрзалізниця», але не більше розміру двох мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на дату розрахунку, зокрема працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення, або до дня фактичного звільнення (а.с.66). 
Тому, оскільки з 19 липня 2022 року у відповідача взагалі не було обов`язку виплачувати позивачу середню заробітну плату, як мобілізованому працівнику і при цьому він її виплачував, беручи до уваги відповідно до Постанови № 100 два останні календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулась подія, травень – червень 2022 року, з розрахунку того, що подією є внесення змін до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України, то позовні вимоги, щодо зобов`язання відповідача перерахувати розмір середнього заробітку позивача як мобілізованого працівника за період з 19 липня 2022 року по 24 вересня 2023 року, стягнути з відповідача середній заробіток за цей період, а також стягнути на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 19 липня 2022 року по 6 червня 2025 року, задоволенню не підлягають.
Відносно виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2022 та 2023 роки в кількості 28 календарних днів відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, то суд прийшов до таких висновків.
Відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно з копією посвідчення, виданого 30 грудня 2020 року, ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с.39). 
Як зазначає представник відповідача, позивач скористався правом на додаткову відпустку у 2021 та 2024 роках, однак не звертався до роботодавця із заявами про надання йому додаткової відпуски у 2022 та 2023 роках. Доказів зворотнього позивач не надав.
Відповідно до статті 77-2 Кодексу законів про працю України та статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Положеннями статті 4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до частин першої – другої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, за їх бажанням та на підставі заяви виплачується грошова компенсація за всі не використані ними дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідна заява подається не пізніше останнього дня місяця, в якому працівник був увільнений від роботи у зв`язку з призовом на військову службу.
Отже, про додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в цій статті не йдеться.
Департамент з питань праці Державної служби України з питань праці надав офіційне роз`яснення щодо компенсації невикористаних днів додаткової оплачуваної відпустки, передбаченої для певних пільгових категорій працівників.
Згідно з листом Держпраці від 12 лютого 2025 року №240/2.3/2.1-ЗВ-25а, стаття 16-2 Закон України від 15 листопада 1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» передбачає щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 14 календарних днів для:учасників бойових дій;осіб з інвалідністю внаслідок війни; постраждалих учасників Революції Гідності; реабілітованих осіб, яких було піддано репресіям у формі ув`язнення, обмеження волі чи примусового психіатричного лікування. 
Ця відпустка не належить до переліку щорічних або додаткових відпусток, за які, відповідно до статті 24 Закону № 504, при звільненні працівнику виплачується грошова компенсація.
Отже, компенсація за всі дні невикористаної відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону «Про відпустки», при звільненні працівника не виплачується.
Тому, зважаючи на вказані норми законів суд вважає, що у стягненні з відповідача грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпуски, як учаснику бойових дій за 2022 та 2023 роки, слід відмовити. 
Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Висновки суду
Давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному позивачем в позовній заяві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення першої з позовних вимог, в частині стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 та 2024 роки, оскільки рішення відповідача про призупинення таких виплат скасоване та не діє, а решта позовних вимог задоволенню не підлягають, з огляду на відсутність порушення відповідачем розрахунку при звільненні позивача, як мобілізованого працівника.

Розподіл судових витрат
За змістом частини першої, частини другої, пункту 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, враховуючи положення статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що по справі необхідно стягнути з відповідача на користь держави витрати на оплату судового збору за одну позовну вимогу в розмірі 3028 грн.
Керуючись статтями 116,119, 233 Кодексу законів про працю України, статтями 3, 4, 5, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 259, 263, 264, 265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд –

у х в а л и в : 

Позов адвоката Лихачова Романа Борисовича в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання перерахування розміру середнього заробітку, стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку як мобілізованому працівнику, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки - задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023- 2024 роки в сумі 15534 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять чотири) грн за 2023 рік та 17520 (сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять) грн за 2024 рік.
В задоволенні позовних вимог про зобов`язання перерахування розміру середнього заробітку, стягнення середнього заробітку як мобілізованому працівнику, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки – відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір в сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн.
Повне рішення складене 5 січня 2026 року.
На рішення може бути подана апеляція до Вінницького апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Ім`я (найменування) учасників справи
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Представник позивача - адвокат Лихачов Роман Борисович, АДРЕСА_2 , діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №808 від 21 липня 2011 року.
Відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця», вул. Єжи Гедройця, 5, м. Київ, код ЄДРПОУ 40075815.
Представник відповідача – Макаровець Ілля Валерійович, просп. Бориса Олійника, 4, м. Жмеринка Вінницької області, діє на підставі довіреності від 21 листопада 2025 року.

Суддя Костянтин ШЕПЕЛЬ