ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/9694/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Головко О.В., Суховарова А.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «РОМА-ІНВЕСТ» на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року (суддя Сіпака А.В.) в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РОМА-ІНВЕСТ» до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Запорізька міська рада про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РОМА-ІНВЕСТ» звернулось до суду із адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, третя особа: Запорізька міська рада, в якій позивач просить суд:
визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій щодо незастосування у Витязі № НВ-2300160762024 від 26.11.2024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, земельної ділянки площею 2,3406 га, кадастровий номер земельної ділянки: 2310100000:02:017:0006, яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Теплична, 7 – А, локальних коефіцієнтів за локальними факторами: «не забезпечена централізованим теплопостачання - 0,95», «земельна ділянка розташована в зоні залягання ґрунтових вод менше 3 метрів - 0,9»; а також застосування завищеного значення коефіцієнта « 1» замість встановленого щодо такого локального фактору, як «земельна ділянка розташована в зоні обмеження забудови за рівнем напруження електромагнітного поля - 0,9»;
визнати протиправним та скасувати Витяг №НВ-2300160762024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 2310100000:02:017:0006, сформований Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області 26.11.2024.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 19.11.2025 позовну заяву повернуто позивачу.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «РОМА-ІНВЕСТ» подало апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Доводи апеляційної скарги є аналогічними до пояснень щодо строку звернення до суду, які надані до суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 28.10.2025 позовну заяву залишено без руху. Зазначено, що недоліки позовної заяви можуть бути усунуті шляхом подання до суду: обґрунтованої заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску, докази сплати судового збору у сумі 2422,40 грн.
На адресу суду від представника позивача надійшла заява про поновлення процесуального строку звернення до суду. В обґрунтування заяви зазначено, що у рішенні Запорізької міської ради від 30.06.2015 № 7, ним затверджено «Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя», виконану Державним підприємством Українського державного науково-дослідного інституту проектування міст Дніпромісто ім. Ю.М. Білоконя. Технічна документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя виконана на замовлення Запорізької міської ради. Вказане рішення Запорізької міської ради є, виходячи з приписів статті 15 Закону України «Про оцінку земель», лише підставою для проведення оцінки земель, у тому числі нормативної грошової оцінки земельних ділянок. Отже, сама по собі обізнаність про існування рішення Запорізької міської ради від 30.06.2015 № 7 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя» не спричинює автоматичне знання інформації про нормативну грошову оцінку будь-якої земельної ділянки, оскільки оціночна діяльність є сертифікованою, проводиться спеціальними суб`єктами оціночної діяльності з використанням інформацію з технічної документації та за процедурою, визначеною відповідною методикою. Товариство з обмеженою відповідальністю «РОМА ІНВЕСТ» на підставі договору оренди землі № 201502000100219 від 22.07.2015 мало у користуванні земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки: 2310100000:02:017:0006, вчасно та у відповідності до умов договору сплачувало орендну плату. Про заборгованість з орендної плати за цим договором дізналося після відкриття провадження у справі № 908/2713/25 за позовом Запорізької міської ради, яка до цього часу з претензіями про заборгованість з орендної плати за 2017 рік до ТОВ «РОМА-ІНВЕСТ» не зверталося. В розрахунку заборгованості у справі № 908/2713/25 Запорізька міська рада посилалася на Витяг № НВ-2300160762024 від 26.11.2024, який містив інформацію про розмір нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки і таким чином розраховувала заборгованість за 2017 рік. До позовної заяви Запорізька міська рада надала і сам Витяг № НВ-2300160762024 від 26.11.2024, вказавши, що оригінал знаходиться у неї. Оскільки розмір нормативної грошової оцінки у спірному витягу суттєво відрізнявся від розміру, визначеної у договорі оренди навіть з урахуванням щорічної індексації, що здійснювало ТОВ «РОМА-ІНВЕСТ» протягом 2016 - 2024 років, позивач звернувся із запитом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області. З листа від 16.10.2025 позивач дізнався про склад локальних факторів, величину і перелік коефіцієнтів, які використовувалися при формуванні Витягу № НВ-2300160762024 у 2024 році для визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:02:017:0006, яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Теплична, 7 – А. Отже, позивач дізнався про порушення своїх після отримання у своє розпорядження спірного витягу, а саме 03.09.2025 та листа Держгеокадастру від 16.10.2025, з якого довідався про неправомірне неврахування відповідачем при формуванні спірного витягу локальних факторів, які мали бути враховані та впливають на розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а отже і на розмір орендної плати, а також про застосування локального фактору у розмірі, що не відповідає рішенню Запорізької міської ради від 30.06.2015 №7. Таким чином, на думку представника позивача, строки звернення до суду, встановлені ст. 122 КАС України, для оскарження спірного витягу мають відраховуватися від часу, коли позивач довідався про порушення своїх прав, а саме з 3 вересня 2025 року після відкриття провадження у справі № 908/2713/25 та отримання листа Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 16.10.2025, а не з часу його формування – 26.11.2024. Просить поновити строк для звернення до адміністративного суду.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що 28.11.2018 Запорізька міська рада прийняла рішення №26 «Про встановлення розміру орендної плати за землю» (опубліковано на офіційному сайті ЗМР https://zp.gov.ua/uk/documents/item/33564). Зазначеним рішенням Запорізькою міською радою було встановлено розміри орендної плати за використання земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності (у відсотках від їх нормативної грошової оцінки), таким чином з дня опублікування зазначеного рішення позивач повинен бути обізнаний із розміром нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:02:017:0006. Водночас позов подано до суду 10.10.2025 (дата формування документу в системі «Електронний суд»), тобто з пропуском передбаченого КАС України шестимісячного строку звернення до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Вказані положення Конституції України кореспондуються із приписами частини 1 статті 5 КАС України, згідно яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За визначенням, наведеним у частині 1 статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України.
Частинами 1, 2 вказаної статті КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Аналіз наведених норм показав, що звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів особа може реалізувати в межах терміну, визначеного адміністративним процесуальним законодавством або іншими законами.
Строк звернення до адміністративного суду вважається проміжком часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Обов`язок доведення обставин, з якими пов`язується поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звертається із адміністративним позовом.
При цьому, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Таким чином, встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.12.2022 у справі № 990/102/22 зазначила, що пропуск строку звернення до суду через пасивну поведінку скаржника щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску такого строку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Слід виходити не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Колегія суддів зазначає, що предметом позову у даній справі є правомірність дій відповідача при формуванні та видачі витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 26.11.2024 за № НВ-2300160762024.
Виходячи з обставин цієї справи, апеляційний суд враховує, що позивач дізнався про витяг про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 26.11.2024 за № НВ-2300160762024 під час розгляду справи №908/2713/25 за позовом Запорізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОМА-ІНВЕСТ» про стягнення грошових коштів. Доказів протилежного не надано. Провадження Господарським судом Запорізької області відкрито 03.09.2025.
До позовної заяви Запорізька міська рада надала і сам Витяг № НВ-2300160762024 від 26.11.2024, вказавши, що оригінал знаходиться у неї. Оскільки розмір нормативної грошової оцінки у спірному витягу суттєво відрізнявся від розміру, визначеної у договорі оренди навіть з урахуванням щорічної індексації, що здійснювало ТОВ «РОМА-ІНВЕСТ» протягом 2016 - 2024 років, позивач звернувся із запитом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області. З листа від 16.10.2025 позивач дізнався про склад локальних факторів, величину і перелік коефіцієнтів, які використовувалися при формуванні Витягу № НВ-2300160762024 у 2024 році для визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:02:017:0006, яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Теплична, 7 – А. 
Отже, позивач дізнався про порушення своїх після отримання у своє розпорядження спірного витягу, а саме 03.09.2025 та листа Держгеокадастру від 16.10.2025
З урахуванням положень статей 122, 123 КАС України обов`язок доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду покладений на позивача.
Причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви N 17160/06 та N 35548/06; п. 33).
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Іліан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey N 22277/93).
Отже, як свідчить позиція Європейського суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Так, відповідно до частини 1 та 2 статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Повертаючись до спірного питання, яке досліджується судом (дотримання позивачем строку звернення із цим позовом), колегія суддів, зазначає, що з урахуванням встановлення дійсних обставин, що потребують першочергового з`ясування, необхідно також враховувати поведінку позивача, вжиття ним невідкладних або ж без невиправданих зволікань заходів щодо захисту порушених прав та інтересів в суді, надати цим обставинам належну правову оцінку.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами скаржника про те, що висновок суду першої інстанції з питання дотримання учасником строків звернення з цим адміністративним позовом складений без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
З наведеного слідує передчасність висновків суду першої інстанції про порушення позивачем строків звернення із цим позовом, відсутність поважних причин пропуску строку, підстав для поновлення процесуального строку, а також про необхідність повернення позову позивачеві згідно частини 2 статті 123 КАС України.
Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам процесуального права та ґрунтуються на неповному з`ясуванні обставин справи, колегія суддів вважає, що ухвала суду відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 320 КАС України підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 320, ст. 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РОМА-ІНВЕСТ» задовольнити.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року скасувати.
Справу направити до Запорізького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя О.В. Головко 

суддя А.В. Суховаров