ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 686/6693/23
провадження № 51-1934км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції);
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 листопада 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 19 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22022240000000117, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки РФ, уродженки м. Чебоксари СРСР, депутата Державної думи Федеральних Зборів Російської Федерації, робоча адреса: вул. Охотний ряд, 1, м. Москва, РФ, раніше не судиму,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком районного суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 110 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за те, що вона будучи депутатом Державної Думи Федеральних Зборів РФ та представником влади РФ, уповноваженим приймати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів РФ, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і ЗС РФ, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема й цивільного населення, розуміючи, що вона порушує встановлений статтями 1-3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягає на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю РФ над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що інші співучасники діють всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, порушують принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року та вимоги ч. 4 ст. 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй (від 9 грудня 1981 року № 36/103, від 16 грудня 1970 року № 2734 (XXV), від 21 грудня 1965 року № 2131 (XX), від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX)), статей 1-3, 68 Конституції України, 15 лютого 2022 року за адресою: вул. Охотний ряд, 1, м. Москва, РФ, прийняла участь у засіданні Державної Думи Федеральних Зборів РФ, де проголосувала «за» постанову із зверненням до Президента РФ з проханням розглянути питання про визнання РФ самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав, а також 22 лютого 2022 року за тією ж адресою прийняла участь у засіданні Державної Думи Федеральних Зборів РФ, де проголосувала «за» ратифікацію Договорів про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Донецькою народною республікою та між РФ і так званою Луганською народною республікою.
У такий спосіб ОСОБА_7 , будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинила умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків, що детально відображено у вироку суду.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення і на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК закрити кримінальне провадження, через відсутність в діянні засудженої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК. 
На думку захисника, стороною обвинувачення не надано жодного документа на підтвердження отримання ОСОБА_7 інформації про наявне кримінальне переслідування та пред`явлене обвинувачення (вручення повістки, повідомлення про підозру, обвинувального акту тощо). Так само відсутні докази того, що ОСОБА_7 намагається уникнути правосуддя або відмовилась від свого права бути присутньою в суді.
Крім того, засуджена є посадовою особою РФ - депутатом Державної думи і на неї не покладено обов`язок дотримання Конституції України, при цьому остання має користуватися імунітетом від кримінального переслідування в національній судовій системі. Також захисник вважає, що в даному випадку відсутній причинний зв`язок між діями ОСОБА_7 та наслідками, що ставляться їй у вину. 
Суд апеляційної інстанції не перевірив і не спростував доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони захисту, отже обидва судових рішення є незаконними і підлягають скасуванню.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Дане кримінальне провадження як на етапі досудового розслідування, так і під час судового розгляду здійснювалося за відсутності обвинуваченої («in absentia») в порядку спеціального досудового та судового провадження.
Відповідно до вимог ст. 297-5 КПК повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 завчасно було опубліковане в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті «Судова влада України», і засуджена вважається належним чином ознайомленою з його змістом. Копії процесуальних документів, що підлягають врученню засудженій, надіслані її захиснику.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як визначено положеннями ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Суд першої інстанції дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 110 КК. Висновки суду щодо доведеності вини засудженої у вчиненні вказаного злочину відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК. 
Зокрема, такі висновки підтверджується протоколом огляду від 10 березня 2022 року, відповідно до якого було оглянуто публікації на офіційному сайті Державної Думи РФ, де наявна інформація «Система анализа результатов голосований на заседаниях Государственной Думы» та значаться: «Справка о результатах голосования по вопросу: О проекте постановления Государственной Думы № 58243-8 «Об обращении Государственной Думы Федерального Собрания РФ «К Президенту РФ ОСОБА_8 о необходимости признания ДНР и ЛНР»; «Справка о результатах голосования по вопросу: О проекте федерального закона № 75578-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между РФ и ДНР»; «Справка о результатах голосования по вопросу: О проекте федерального закона № 75577-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между РФ и ЛНР». При цьому на вказаних сторінках виявлено, що депутат ОСОБА_7 15 та 22 лютого 2022 року проголосувала «за» вищевказані постанову та закони. 
Відповідно до дослідженого судом протоколу огляду електронних документів від 7 квітня 2022 року, було оглянуто ресурси мережі Інтернет на предмет наявності інформації щодо реєстрації та руху: постанови № 58243-8 «Об обращении Государственной Думы Федерального Собрания РФ К Президенту РФ ОСОБА_8 о необходимомти принзнания НДР и ЛНР», федеральних законів РФ «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между РФ и ДНР» № 75578-8 та № 75577-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между РФ и ЛНР» від 22 лютого 2022 року, у якому оглянуто тексти проектів федеральних законів, відеозаписи, стенограми та результати голосувань депутатів у засіданнях Державної Думи Федерального Зібрання РФ по зазначеним законопроектам, згідно з якими ОСОБА_7 проголосувала «за».
З додатків до вищевказаного протоколу вбачається, що в них зазначені паспортні дані проекту постанови № 58243-8 «Об обращении Государственной Думы Федерального Собрания РФ к Президенту РФ ОСОБА_8 о необходимости признання ДНР и ЛНР», текст проекту «Об обращении Государственной Дум Федерального Собрания РФ к Президенту РФ ОСОБА_8 о необходимости признання ДНР и ЛНР», у якому наголошується на тому, що: «Депутати Гос. Думы считают обоснованным и морально оправданным признание ДНР и ЛНР», що вказує на пряму зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України. В тексті зазначається, що «такое признание создаст обоснования для обеспечения гарантий безопасности и защиты народов от внешних угроз и обеспечит регулирование всех аспектов сотрудничества и взаимопомощи, включая вопросы безопасности». Також в додатках містяться паспортні дані законопроекту № 75577-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между РФ и ЛНР», та законопроекту № 75578-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между РФ и ДНР», їх тексти, у яких прямо вказується (у статтях 3, 4, 5, 7) на надання з боку РФ військової допомоги для «устранения угрозы». Саме ці статті вказують на початок військових дій, з метою начебто захисту цієї території.
Крім цього, місцевим судом були досліджені протоколи огляду і допиту свідків, які зазначені у вироку, з інших кримінальних проваджень, на підтвердження загибелі людей та інших тяжких наслідків та протокол огляду від 15 вересня 2022 року, з якого вбачається, що на офіційному веб-сайті ООН в Україні та Офісу Генерального прокурора наявні публікації щодо офіційних втрат серед цивільних осіб станом на 22 та 23 червня 2022 року в результаті повномасштабного збройного нападу РФ.
Отже, за наслідками судового розгляду даного кримінального провадження, встановивши фактичні обставини вчиненого, дослідивши та оцінивши сукупність зібраних стороною обвинувачення доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні умисних дій з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, особою, яка є представником влади, за попередньою змовою групою осіб, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків.
Докази, на які послався суд у вироку, є допустимими і такими, що у своїй сукупності безпосередньо вказують на вчинення ОСОБА_7 діяння, інкримінованого їй стороною обвинувачення.
Вирок суду першої інстанції належним чином умотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК. Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого засуджену визнано винуватою, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , доводи якої за своїм змістом є аналогічними доводам, викладеним в її касаційній скарзі, з дотриманням вимог статей 404, 405, КПК перевірив зазначені в ній вимоги, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав скаргу необґрунтованою.
Перевіряючи доводи сторони захисту про відсутність в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, а також інші доводи, суд апеляційної інстанції зазначив, що основним безпосереднім об`єктом цього злочину є національна безпека у політичній сфері, яка полягає у відсутності загрози порушення встановлених Конституцією, законами України і міжнародними правовими актами територіальної цілісності України та порядку визначення її території. Додатковим факультативним об`єктом може бути встановлений порядок виконання представниками влади своїх службових повноважень, особисті права та свободи людини і громадянина, життя та здоров`я особи, власність тощо.
Об`єктивна сторона цього злочину характеризується активними діями, які можуть проявитися у таких формах: 1) дії, вчинені з метою зміни меж території або з метою зміни державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України; 2) публічні заклики до вчинення дій, метою яких є зміна меж території (державного кордону) України; 3) розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення дій, метою яких є зміна меж території (державного кордону) України. Суб`єкт вказаного злочину є загальний, суб`єктивна сторона характеризується виною у виді прямого умислу.
Переглянувши кримінальне провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що досліджені місцевим судом докази в сукупності підтверджують, що ОСОБА_7 , будучи депутатом Державної Думи Федеральних зборів РФ, 15 лютого 2022 року приймала участь у засіданні Державної Думи Федеральних зборів РФ, де спільно з іншими депутатами підтримала постанову із зверненням до Президента РФ з проханням розглянути питання про визнання РФ самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав та проголосувала «за». У подальшому, 22 лютого 2022 депутат ОСОБА_7 прийняла участь у засіданні Державної Думи, де підтримала ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою «ДНР» та Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою «ЛНР».
При цьому, вказані рішення Державної думи Федеральних зборів РФ були частиною злочинного плану, так як самі факти їх існування використовувалися при створенні приводів для ескалації воєнного конфлікту і були спробою виправдання агресії перед громадянами РФ та світовою спільнотою. В подальшому такі дії депутатів Державної Думи призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.
Крім того судом враховано, що голосування за проекти вищевказаних федеральних законів проведено одноголосно та встановлено, що ОСОБА_7 голосувала «за» них. При цьому визнання інших державних утворень так званих «ЛНР» та «ДНР» у межах міжнародно визнаних кордонів України на її території є діями, спрямованими на зміну меж території та державного кордону України.
Таким чином, внаслідок ратифікації 22 лютого 2022 року договорів про дружбу, співпрацю і взаємну допомогу, РФ під приводом допомоги так званим «ДНР» і «ЛНР» здійснила 24 лютого 2022 року повномасштабне військове вторгнення на територію України, розпочала бойові дії на території України з метою зміни меж території та державного кордону України, що мало наслідком загибель значної кількості людей, значні руйнування та інші тяжкі наслідки.
Враховуючи наведене, апеляційний суд зазначив, що відсутні підстави вважати, що в діях ОСОБА_7 відсутній умисел на вчинення вищевказаних дій. 
Крім цього суд наголосив на тому, що голосування ОСОБА_7 за підтримку ратифікації договорів про дружбу між РФ і «ДНР», «ЛНР», зміст яких дозволив фактично змінити межі території України та ввести ЗС РФ, якраз і є тією дією, яка передбачена суб`єктивною стороною даного злочину. До того ж, ОСОБА_9 є представником законодавчої влади РФ, членом пропрезидентської партій в думі, активним прихильником війни з Україною.
Відносно факту вчинення вищевказаних дій за попередньою змовою групою осіб, то апеляційний суд зазначив, що про це свідчать виступи окремих депутатів Державної Думи РФ, безпосередньо перед самим голосуванням 22 лютого 2024 року, а також офіційного представника президента РФ, які позитивно оцінюють «прийняте рішення», як встановлений факт.
Отже, дії ОСОБА_7 , які призвели до тяжких наслідків правильно оцінені місцевим судом, як загальновідомий факт, що випливає з численних свідчень про загибель людей, спричинену незаконним вторгненням збройних сил РФ в Україну (факт вторгнення з 24 лютого 2022 року встановлено рішеннями міжнародних організацій) та факт настання тяжких наслідків, які настали в результаті такого вторгнення, а також окупація значної частини території України.
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав загальновідомими факти того, що тимчасова окупація з боку РФ частини території України, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року та повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24 лютого 2022 року, а також анексія частини території України є за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у цьому випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, внаслідок якого були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доказування.
Водночас, вказані дії вочевидь стали можливими завдяки спільним злочинним діям (рішенням) депутатів Державної Думи РФ, до складу яких входить ОСОБА_7 та які процедурно приймаються за наявності ряду умов (проведення зборів, наявності кворуму т.ін.).
Враховуючи наведене, судом поза розумним сумнівом установлено, що ОСОБА_7 , будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинила умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 110 КК.
Щодо тверджень захисту про те, що між діями ОСОБА_7 (які виразились в голосуванні за прийняття постанови) та наслідками, що настали, знаходяться численні рішення і дії значної кількості осіб, які є безпосередньо вирішальними для настання цих наслідків, то суд відхилив їх зазначивши, що вказане рішення Державної думи Федеральних Зборів РФ було частиною злочинного плану, і сам факт його існування використовувався при створенні приводів для ескалації воєнного конфлікту та був спробою виправдання агресії перед громадянами РФ та світовою спільнотою. При цьому дії РФ призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.
Доводи сторони захисту про наявність у ОСОБА_7 дипломатичного імунітету, який би унеможливлював розгляд кримінального провадження судом, були предметом перевірки судів попередніх інстанцій. Зокрема, суд апеляційної інстанції відхиляючи вказані твердження зазначив, що місцевим судом проаналізовано кримінально-процесуальне законодавство на предмет наявності у засудженої дипломатичного імунітету, однак такого судом не встановлено. 
Суд звернув увагу на те, що питання дипломатичного імунітету регулюється указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, відповідно до якого депутати Держдуми РФ таким видом імунітету не наділені. Крім цього, жодна із ратифікованих Україною конвенцій не наділяють депутатів Держдуми РФ дипломатичним імунітетом. Відтак, протилежні твердження сторони захисту є необґрунтованими. 
У підсумку, апеляційний суд, установивши наявність у матеріалах кримінального провадження доказів, які поза розумним сумнівом свідчили про скоєння ОСОБА_7 інкримінованого кримінального правопорушення, залишив вирок районного суду без змін.
Твердження захисника про те, що суд апеляційної інстанції не дав відповідей на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту, є безпідставними. 
Так, вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. З урахуванням позицій ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.
Апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на основні доводи, зазначені в апеляційній скарзі захисника, навів переконливі аргументи на їх спростування, указав підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Стосовно доводів захисника щодо відсутності доказів повідомлення ОСОБА_7 про кримінальне переслідування, про пред`явлення останній обвинувачення, а також того, що вона намагається уникнути правосуддя або відмовилась від свого права бути присутньою в суді, то слід зазначити наступне.
Так, судовий розгляд кримінального провадження як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 проведено у відсутність обвинуваченої, оскільки провадження за її обвинуваченням здійснено в порядку спеціального судового провадження («in absentia»), з дотриманням вимог КПК про належне повідомлення її про час та місце судового розгляду шляхом опублікування судового виклику у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті Судової влади.
Однією з умов здійснення спеціального судового провадження є здійснення спеціального досудового розслідування. Неявка особи більше як два рази до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду є однією з підстав здійснення спеціального досудового розслідування чи спеціального судового провадження.
Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 297-5 КПК повістки про виклик підозрюваного в разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження під час досудового розслідування стороною обвинувачення вжито заходів для повідомлення ОСОБА_7 про здійснюване щодо неї кримінальне провадження. Зокрема, 4 квітня 2022 року відповідно до вимог ч. 8 ст. 135, ч. 1 ст. 278 КПК ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, шляхом направлення повідомлення про підозру на електронну адресу Державної Думи Федеральних зборів РФ та повістки про її виклик до слідчого відділу УСБУ у Хмельницькій області для допиту в якості підозрюваної. 
Також, вказані інформація була опублікована в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження в газеті «Урядовий кур`єр», проте ОСОБА_7 до слідчого не з`явилась. 
З метою захисту та представлення у кримінальному процесі прав, свобод і законних інтересів підозрюваної ОСОБА_7 , було залучено захисника - адвоката ОСОБА_6 , якій відповідно до ч. 2 ст. 297-5 КПК, вручено всі копії процесуальних документів, що підлягали врученню підозрюваній.
4 травня 2022 року постановою слідчого ОСОБА_7 оголошено у державний та міждержавний розшук, а ухвалою слідчого судді від 2 червня 2022 року останній обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 
20 лютого 2023 року ухвалою слідчого судді надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, в порядку глави 24-1 КПК, у зв`язку із тим, що остання, з метою ухилення від кримінальної відповідальності переховувалася від органів слідства на території РФ.
Слід звернути увагу на те, що у газеті «Урядовий кур`єр» опубліковано повідомлення про здійснення відносно ОСОБА_7 спеціального досудового розслідування та повістку про виклик до слідчого для проведення процесуальних дій, в тому числі ознайомлення із матеріалами кримінального провадження. Враховуючи наведене, систематичні виклики та повідомлення обвинуваченій ОСОБА_7 , у порядку ст. 135 КПК, про необхідність явки до органів досудового розслідування повністю підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Отже, на думку Суду, під час досудового розслідування були вжиті всі можливі способи інформування та виклику ОСОБА_7 до органів досудового розслідування, а тому твердження захисту про необізнаність ОСОБА_7 про здійснення відносно неї спеціального досудового розслідування (відсутність доказів повідомлення останній про підозру у вчиненні інкримінованого злочину тощо) є необґрунтованими.
Згідно з приписами абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК повістки про виклик обвинуваченого в разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.
Повертаючись до матеріалів справи необхідно зазначити, що на підставі ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2023 року, здійснювався судовий розгляд даного кримінального провадження за відсутності обвинуваченої в порядку спеціального судового провадження («in absentia») з обов`язковою участю захисника, якому були вручені всі копії документів, що підлягали врученню ОСОБА_7 . 
Крім того, слід звернути увагу на те, що обвинувальний акт був перекладений на російську мову та направлений на офіційну адресу Державної Думи РФ шляхом електронного звернення, яке було зареєстроване. Отже, враховуючи викладене, ОСОБА_7 знала або мала знати про наявність стосовно неї кримінального провадження.
Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи № (75)11 від 19 січня 1973 року встановлено, що процедура заочного розгляду («trial in absentia») не порушує права обвинуваченого як на справедливий розгляд, так і на присутність при розгляді його справи. У ній сформульовані умови та мінімальний перелік правил заочного розгляду, якими повинні користуватися держави-члени Ради Європи при розгляді справи за відсутності підсудного.
Спеціальне судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 здійснювалося з дотриманням вимог ст. 323 КПК, за участю захисника з повідомленням обвинуваченої шляхом направлення їй повідомлення про підозру, а також повісток про виклик за відомою робочою адресою на електрону пошту та публікації інформації про судові засідання в газеті «Урядовий кур`єр» та на порталі судової влади в мережі Інтернет. Обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_7 було перекладено на російську мову та надіслано на офіційну адресу Державної Думи РФ.
Суд першої інстанції з об`єктивних причин не зміг допитати ОСОБА_7 в процесуальному статусі обвинуваченої під час розгляду кримінального провадження по суті, оскільки вона перебував в державному та міждержавному розшуку, не з`явилась в судове засідання і про причини неявки суд не повідомила. 
При цьому захист обвинуваченої ОСОБА_7 як під час спеціального досудового розслідування, так і під час спеціального судового провадження за призначенням здійснювала фахівець в галузі права - адвокат ОСОБА_6 . 
Зважаючи на специфіку судового провадження «in absentia», колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій вжили прямо передбачених кримінальним процесуальним законом заходів щодо інформування обвинуваченої особи про здійснення кримінального провадження. Отже підстави вважати, що в цій частині судами було порушено вимоги КПК у Суду відсутні. Таким чином, протилежні твердження сторони захисту слід визнати необґрунтованими. 
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі сторони захисту. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим доказам. 
Покарання, призначене ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 110 КК в межах санкції у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Отже, у поданій касаційній скарзі не міститься переконливих та достатніх аргументів, які би ставили під сумнів законність оспорюваних судових рішень і слугували би підставою для їх скасування та закриття кримінального провадження. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 листопада 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 19 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3