Справа № 454/2228/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А. 
Провадження № 22-ц/811/1690/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 січня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., 
суддів: Ніткевича А.В., Савуляка Р.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
з участю: позивача ОСОБА_1 , представника
відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,
представника третьої особи АТ «Універсал Банк» –
Сахабутдінова В.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: комунальне підприємство Львівської обласної ради Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації, приватний нотаріус Бойчук Наталія Іванівна, реєстраційна служба Сокальського районного управління юстиції, публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», про визнання договорів недійсними, спонукання до вчинення дій та скасування державної реєстрації права власності,

встановив:
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу майнового комплексу нежитлових виробничих приміщень, загальною площею 649,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , від 29.10.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №6373; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,6203 га, кадастровий номер 4624810100:01:001:0018, за адресою: АДРЕСА_1 , від 29.10.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №6375; зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 у власність вказане вище нерухоме майно та скасувати державну реєстрацію права власності на нього.
Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що майновий комплекс нежитлових виробничих приміщень належав йому на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Бойчук Н.І.
Продаж майнового комплексу за договором купівлі-продажу від 29.10.2007 року, укладеним з відповідачем ОСОБА_2 , вчинено за ціною 1319842 грн.
Пунктом 8 договору передбачено, що розрахунок за придбаний комплекс будівель буде проведений покупцем після укладення ним кредитної угоди з банком.
Продаж земельної ділянки за договором купівлі-продажу від 29.10.2007 року, укладеним з відповідачем ОСОБА_2 , вчинено за ціною 200208 грн.
Аналогічно, пунктом 7 договору передбачено, що розрахунок за придбану земельну ділянку буде проведений покупцем після укладення ним кредитної угоди з банком.
Однак, відповідач не провів з позивачем розрахунку за придбане нерухоме майно, продовжує володіти і користуватись майном безоплатно, всупереч укладеним угодам.
За правовою позицією позивача, договори підлягають визнанню недійсними, як такі, що укладені під впливом обману зі сторони відповідача, зокрема, щодо обставин проведення розрахунку за придбане нерухоме майно.
Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року, з урахуванням виправлених у ньому описок ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 21 червня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу майнового комплексу нежитлових приміщень, загальною площею 649,1 кв.м., за адресою : АДРЕСА_1 , від 29.10.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 29.10.2007 року приватним нотаріусом Бойчук Н.І., за реєстровим №6373.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,6203 га, кадастровий номер 4624810100:01:001:0018, АДРЕСА_1 , від 29.10.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 29.10.2007 року приватним нотаріусом Бойчук Н.І. та зареєстрований в реєстрі №6375.
Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 у власність: 1) нежитлові приміщення комплексу нежитлових виробничих приміщень, загальною площею 649,1 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .; 2) земельну ділянку для обслуговування виробничого приміщення, загальною площею 0,6203 га, кадастровий номер 4624810100:01:001:0018, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано державну реєстрацію права власності на: 1) нежитлові приміщення комплексу нежитлових виробничих приміщень, загальною площею 649,1 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .; 2) земельну ділянку для обслуговування виробничого приміщення, загальною площею 0,6203 га, кадастровий номер 4624810100:01:001:0018, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 грн.
16.07.2024 року відповідач ОСОБА_2 подав заяву про перегляд заочного рішення, в якій, окрім заперечень по суті заявлених до нього позовних вимог, вказував також і на пропущення позивачем строків позовної давності.
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 06 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про поновлення строку та про перегляд заочного рішення.
Постановою Львівського апеляційного суду від 24 лютого 2025 року скасовано ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 06 вересня 2024 року і направлено заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 01 травня 2025 року поновлено відповідачу ОСОБА_2 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 , просив його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначав, що суд першої інстанції розглянув справу у його відсутності без належного повідомлення про дату та час судового засідання, чим позбавив його можливості скористатись наданими йому процесуальними правами сторони у справі, в тому числі, заявити про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог.
Також, зазначав, що в порушення вимог процесуального закону, судом не враховано встановлені судовими рішеннями в інших справах факти, що мають преюдиційне значення для вирішення даної справи.
Зокрема, наголошує на рішенні Сокальського районного суду Львівської області від 16 лютого 2011 року, яке набрало законної сили 09 квітня 2014 року, у цивільній справі №2-351/11 між тими ж сторонами про розірвання договорів купівлі-продажу, визнання недійсними свідоцтва про право власності та державного акту на право власності на земельну ділянку, яким встановлено факт виконання умов договорів купівлі-продажу щодо проведення між сторонами розрахунків за придбане нерухоме майно, у зв`язку з чим у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Додає, що факт передачі ним ( ОСОБА_2 ) грошових коштів ОСОБА_1 за придбане в останнього нерухоме майно за рахунок кредитних коштів, які він ( ОСОБА_2 ) отримав у ВАТ «Банк Універсальний», також підтверджується вироком Галицького районного суду м. Львова від 30 грудня 2013 року у кримінальній справі №1-227/11.
Вважає, що ОСОБА_1 , отримавши у 2007 році кошти за продаж вказаного нерухомого майна, в подальшому, вирішив ще й повернути собі це нерухоме майно, яке було придбане у нього законним способом.
Окрім того, звертає увагу на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки невиконання умови договору купівлі-продажу про проведення оплати не може слугувати підставою для недійсності правочину, оскільки в такому випадку настають інші правові наслідки
Додає, що ОСОБА_1 свідомо вирішив замовчати перед судом отримання від нього ( ОСОБА_2 ) коштів з метою неправомірного позбавлення останнього права власності на нерухоме майно, позаяк, відповідач, передавши нерухоме майно в іпотеку банку, розраховував, що у випадку фінансової неспроможності поверне борг за рахунок належного йому нерухомого майна.
Вважає, що суд безпідставно взяв до уваги, як доказ невиконання оплати згідно договорів, розписку ОСОБА_2 від 05.11.2007 року про повернення ОСОБА_1 боргу в сумі 220000 доларів США, оскільки ця розписка є самостійним правочином, а саме – договором позики.
Додає, що з розписки від 05.11.2007 року не вбачається письмової обіцянки оплати вартості майна згідно оспорюваних договорів купівлі-продажу, а сама розписка стосується виключно повернення коштів, про що свідчить фраза «вернути 220000 дол. США», а відтак, висновок суду про те, що розписка стосується оплати вартості придбаного майна, суперечить матеріалам справи. 
На переконання відповідача, доказів, які б доводили факт його умисних дій чи бездіяльності з метою обману позивача ОСОБА_1 , та доказів, які б доводили заперечування або замовчування ним наявності обставин, що можуть перешкодити вчиненню договорів купівлі-продажу, позивачем не надано, а тому висновок суду про введення ним ( ОСОБА_2 ) в оману ОСОБА_1 є необґрунтованим та безпідставним.
Також звертає увагу, що проведення кількох складених по своїй суті операцій щодо двох об`єктів нерухомості: 1) припинення іпотеки АКІБ «Укрсиббанк»; 2) купівля-продаж та 3) обтяження іпотекою ПАТ «Універсал Банк», як і операції з видачі-приймання валютних коштів у значних об`ємах, – було проведено із залученням багатьох фахівців та узгоджено наперед заздалегідь, і не могло бути таємницею для ОСОБА_1 , як безпосереднього учасника, оскільки, за твердженням відповідача, кошти, які ОСОБА_1 отримав від нього, як розрахунок за придбане майно, і які відповідач попередньо отримав в ПАТ «Універсал Банк», як кредит, позивач вніс на погашення свого кредиту в АКІБ «Укрсиббанк» і, в такий спосіб вивільнив нерухоме майно з іпотеки банку, яке за договорами купівлі-продажу перейшло у власність відповідача і було передане ним в іпотеку ПАТ «Універсал Банк». 
Вважає висновки суду, які викладені в мотивувальній частині рішення, взаємосуперечливими та взаємовиключними.
Окрім того, зазначає, що, звернувшись до суду із вказаним позовом 11.09.2015 року, позивач пропустив строк позовної давності для пред`явлення заявлених ним позовних вимог, що також є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 
16.06.2025 року третя особа АТ «Універсал Банк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримав доводи та вимоги апелянта.
28.08.2025 року позивач ОСОБА_1 заявив відвід колегії суддів, яка первинно була визначена для розгляду даної справи: головуючий суддя (суддя-доповідач) – Мікуш Ю.Р., судді: Приколота Т.І., Савуляк Р.В.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року заявлений ОСОБА_1 відвід суддям визнано необґрунтованим. Питання вирішення відводу передано судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, визначеному в порядку, встановленому ч.1 ст.33 ЦПК України. 
Ухвалою судді Львівського апеляційного суду Левика Я.А. від 01 вересня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів у складі: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І., Савуляка Р.В., – відмовлено.
24.09.2025 року позивач ОСОБА_1 знову заявив відвід колегії суддів у названому вище складі суду.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року заявлений ОСОБА_1 відвід суддям визнано необґрунтованим. Питання вирішення відводу передано судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, визначеному в порядку, встановленому ч.1 ст.33 ЦПК України. 
Ухвалою судді Львівського апеляційного суду Левика Я.А. від 29 вересня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів у складі: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І., Савуляка Р.В., – відмовлено.
07.10.2025 року позивач ОСОБА_1 повторно заявив відвід колегії суддів у названому вище складі суду, який ухвалою Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року залишено без розгляду.
В подальшому, судді Мікуш Ю.Р. та Приколота Т.І. заявили самовідвід, який було задоволено ухвалою Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2025 року, для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) – Бойко С.М., суддів: Савуляка Р.В., Ніткевича А.В.
13.10.2025 року позивач ОСОБА_1 заявив відвід судді Савуляку Р.В., який ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року визнано необґрунтованим. Вирішення питання про відвід судді Савуляка Р.В. передано іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, визначеному у порядку, встановленому ч.1 ст.33 ЦПК України. 
Ухвалою судді Львівського апеляційного суду Копняк С.М. від 17 жовтня 2025 року у задоволенні відводу, заявленого ОСОБА_1 судді Савуляку Р.В., – відмовлено.
19.11.2025 року позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому висловив свої заперечення щодо поновлення відповідачу строку на подання заяви про перегляд заочного рішення ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 01 травня 2025 року, вважаючи, що підстав для такого поновлення не було. 
В подальшому, 09.12.2025 року, 19.12.2025 року та 20.01.2026 року позивач ОСОБА_1 подав заяви (клопотання), в яких вказував на безпідставність перегляду заочного рішення, пропущення строків оскарження та втрату відповідачем правового інтересу в справі, оскільки майно вибуло з його володіння (реалізоване банком у процедурі звернення стягнення), тому його право не може бути відновлене. Просив закрити апеляційне провадження в справі або ж відмовити в апеляційній скарзі відповідача.
У своїх додаткових письмових поясненнях позивач ОСОБА_1 вказував на те, що рішення судів в інших справах, на які покликається відповідач в апеляційній скарзі, не мають жодного відношення до даної справи.
Вважає, що відповідач добивається незаконного перегляду заочного рішення, щоб застосувати позовну давність, при цьому, позивач стверджує, що при зверненні до суду з даним позовом він не пропустив встановленого законом строку позовної давності.
На переконання позивача, відповідач зловживає процесуальними правами, а подальше втручання в уже вирішені правовідносини створює ризик правової невизначеності. 
В судове засідання апеляційного суду 20.01.2026 року інші учасники справи, окрім присутніх, не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 29.01.2026 року о 12:50.
Заслухавши пояснення сторони відповідача ОСОБА_2 та третьої особи АТ «Універсал Банк» в підтримання апеляційної скарги, заперечення позивача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. 
Судом встановлено, що 29.10.2007 року між ОСОБА_1 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу комплексу будівель, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №6373 (а.с.9-10 т.1).
За умовами цього договору (п.1), продавець продав, а покупець купив комплекс, загальною площею 649,1 кв.м., що складається з таких будівель: цегляного цеху сухого молока (1), загальною площею 411,5 кв.м.; цегляних гаражів (2), загальною площею 215,2 кв.м.; цегляної трансформаторної (3), загальною площею 22,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
У пункті 2 договору зазначено, що вказаний комплекс належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу комплексу та земельної ділянки, посвідченого 27.10.2006 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І. за реєстровим №5937, зареєстрованого в державному комунальному підприємстві Червоноградському бюро технічної інвентаризації 27.10.2006 року в книзі 1ф/нж; за номером запису 71; реєстраційний номер 891395.
Інвентаризаційна оцінка об`єкта становить 75229 грн. (п.3 договору). 
Ціна продажу – 1319842 грн. (п.4 договору). 
Пунктом 8 договору передбачено, що розрахунок за придбаний комплекс будівель буде проведений покупцем після укладення ним кредитної угоди з банком.
Також, 29.10.2007 року між ОСОБА_1 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування виробничого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №6375 (а.с.7-8 т.1).
За умовами цього договору (п.1), продавець продав, а покупець купив земельну ділянку для обслуговування виробничого приміщення, площею 0,6203 га, кадастровий номер 4624810100:01:001:0018, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У пункті 2 договору зазначено, що земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №530217, виданого на підставі договору купівлі-продажу комплексу та земельної ділянки, посвідченого 27.10.2006 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І., за реєстровим №5937, та на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки для розширення виробничої бази, посвідченого 27.10.2006 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І., зареєстрованих в Сокальській міській раді з 08.10.2007 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №020746100027.
Згідно з пунктом 3 договору, вартість земельної ділянки становить 200208 грн. 
Ціна продажу – 200208 грн. (п.4 договору). 
Пунктом 7 договору передбачено, що розрахунок за придбану земельну ділянку буде проведений покупцем після укладення ним кредитної угоди з банком.
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованою 29.03.2016 року (а.с.68-71 т.1), право приватної власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу комплексу будівель від 29.10.2007 року зареєстровано 05.11.2007 року, а на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.10.2007 року – 14.04.2008 року.
З цієї Інформаційної довідки також встановлено, що 29.10.2007 року 20:01:20 та 20:04:39 зареєстровано обтяження за №5928166 та №5928170 нерухомого майна на підставі іпотечного договору від 29.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., іпотекодержатель – «Банк Універсальний», боржник за основним зобов`язанням – ОСОБА_2 , розмір основного зобов`язання – 300000 доларів США, строк виконання – 25.10.2032 року.
Наведене підтверджується й копією договору іпотеки від 29.10.2007 року (а.с.40-41 т.2), укладеного між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», (іпотекодержателем) та ОСОБА_2 (іпотекодавцем) в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №11-1/792к-07 від 26.10.2007 року, укладеним між тими ж сторонами, за умовами якого ОСОБА_2 (позичальник, іпотекодавець) зобов`язаний був до 25.10.2032 року повернути Банку кредит в розмірі 300000 доларів США і сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 11,5% річних.
Відповідно до п.1.2 договору іпотеки, в іпотеку Банку передано нерухоме майно, яке належало ОСОБА_2 на праві власності на підставі вказаних вище договорів купівлі-продажу від 29.10.2007 року (за реєстровими номерами 6373 та 6375), укладених останнім із ОСОБА_1 , а саме: комплекс, загальною площею 649,1 кв.м., що складається з трьох будівель: цегляного цеху сухого молока (1), загальною площею 411,5 кв.м.; цегляних гаражів (2), загальною площею 215,2 кв.м.; цегляної трансформаторної (3), загальною площею 22,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, площею 0,6203 га, яка розташована за тією ж адресою і передана для обслуговування виробничого приміщення.
На вказане нерухоме майно (предмет іпотеки) звернуто стягнення за виконавчим написом нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Винярської С.В., вчиненим 16.02.2009 року (а.с.42 т.2), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 344829,88 доларів США.
За наслідками проведення електронних торгів у рамках виконавчого провадження №55946918 з примусового виконання вказаного вище виконавчого напису нотаріуса, переможцем торгів і, як наслідок, власником спірного нерухомого майна (комплексу будівель та земельної ділянки) став ОСОБА_4 , що підтверджено актом приватного виконавця Пиць А.А. від 10.10.2018 року про проведені електронні торги, свідоцтвом від 30.11.2018 року, виданим приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 30.11.2018 року (а.с.70-72 т.2). 
Звертаючись до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними на підставі статті 230 ЦК України, як таких, що вчинені внаслідок обману зі сторони відповідача ОСОБА_2 , та повернення майна, позивач ОСОБА_1 покликався на те, що відповідач не провів з ним розрахунок, відповідно до умов договорів, якими передбачено, що розрахунок за придбане нерухоме майно буде проведений покупцем після укладення ним кредитної угоди з банком, притому, що право власності на придбане нерухоме майно у покупця виникає з моменту державної реєстрації. 
Отже, наведені вище пункти договорів містять положення про продаж вказаних об`єктів нерухомого майна з відстроченням платежу та набуття покупцем права власності на об`єкт продажу до проведення остаточного розрахунку. 
Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. 
Ціна товару – це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.
Згідно з частиною першою статті 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Загальні норми щодо оплати товару за договором купівлі-продажу містяться у статті 692 ЦК України. 
Так, зокрема, частиною першою статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Водночас, статтею 694 ЦК України врегульовано порядок продажу товару в кредит, а тому її норми є спеціальними.
Частиною першою статті 694 ЦК України визначено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.
Зокрема, відстрочення – це встановлення більш пізнього строку оплати товару, ніж це передбачено ч.1 ст.692 ЦК України.
При цьому, норма частини першої статті 694 ЦК України не містить вказівки щодо можливості обмежити її застосування законом або договором, зокрема, щодо певного виду правовідносин. 
Наслідки порушення умов даного виду договору купівлі-продажу визначені в частині четвертій статті 694 ЦК України.
Так, згідно з ч.4 ст.694 ЦК України, якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару.
Частиною другою статті 651 ЦК України, передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абз.2 ч.2 ст.651 ЦК України). 
Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке зумовлює для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
На правильності застосування положень частини четвертої статті 694 та частини другої статті 651 ЦК України у подібних правовідносинах (прострочення оплати товару, проданого в кредит з відстроченням платежу), зокрема, щодо нерухомого майна, вказував також Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постановах від 29 серпня 2018 року (справа №750/9306/16-ц, провадження №61-22660св18) та від 30 червня 2020 року (справа №369/4128/16-ц, провадження №61-83св19).
Зокрема, у цих постановах Верховного Суду містяться висновки про те, що у випадку порушення покупцем умови про оплату (істотної умови договору), правильними є висновки судів про розірвання договору купівлі-продажу, який за своєю юридичною природою є договором купівлі-продажу товару в кредит – з відстрочкою платежу, та повернення об`єкта продажу у власність продавця, що відповідає частині другій статті 651 та частині четвертій статті 694 ЦК України. 
З урахуванням наведеного, належним та ефективним способом захисту для відновлення порушеного права продавця у випадку продажу товару в кредит (з відстроченням платежу) буде розірвання договору та повернення майна на підставі ч.2 ст.651 та ч.4 ст.694 ЦК України.
Правильність такого висновку підтверджено й постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 травня 2025 року (справа №461/4362/23, провадження №61-10029св24).
З матеріалів справи встановлено, що первинно ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання зазначених вище договорів-купівлі продажу, зокрема, з тієї підстави, що ОСОБА_2 , в порушення наведених вище умов договорів купівлі-продажу комплексу будівель та земельної ділянки, не провів з ним розрахунок (справа №2-351/11), однак, рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 лютого 2011 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 квітня 2014 року (а.с.197-209, 255-268 т.1, а.с.49-54 т.2), у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 виконав усі умови спірних договорів купівлі-продажу від 29.10.2007 року, в тому числі, у частині проведення розрахунку за придбане майно. 
Отже, рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 лютого 2011 року, яке набрало законної сили 09 квітня 2014 року, встановлено факт проведення відповідачем ОСОБА_2 розрахунку з позивачем ОСОБА_1 за придбане нерухоме майно згідно з договорами купівлі-продажу від 29.10.2007 року.
Частиною четвертою статті 82 ЦК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Аналогічне за змістом положення було передбачене частиною третьою статті 61 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення. 
Безпідставним є покликання суду першої інстанції, як на доказ в підтвердження не проведення відповідачем розрахунку за придбане за оспорюваними договорами купівлі-продажу нерухоме майно, на розписку ОСОБА_2 від 05.11.2007 року, яку він дав ОСОБА_1 , в якій відповідач зобов`язувався в двомісячний термін від дня написання розписки повернути 220000 доларів США (а.с.113 т.1), оскільки з тексту розписки не вбачається, що вона стосується зобов`язань щодо проведення розрахунку за договорами купівлі-продажу. 
Окрім того, ця розписка також була предметом дослідження у вказаній вище справі №2-351/11 і відхилена судом, як неналежний доказ.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 
За диспозицією норми частини першої статті 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9  «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.  Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
За встановлених і наведених вище обставин справи, зокрема, встановлення судовим рішенням, яке набрало законної сили, факту проведення відповідачем розрахунку за придбане в позивача за оспорюваними договорами купівлі-продажу від 29.10.2007 року нерухоме майно, а також з урахуванням норм матеріального права, які визначають належний та ефективний спосіб захисту порушеного права у спірних правовідносинах, яким у свій час скористався позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання договорів, у суду першої інстанції не було визначених законом підстав для визнання недійсними договорів, як таких, що вчинені внаслідок обману зі сторони відповідача, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
У зв`язку з безпідставністю заявлених позивачем ОСОБА_1 позовних вимог, колегія суддів відхиляє заяви про застосування наслідків спливу позовної давності.
Також, колегія суддів відхиляє заяви позивача щодо закриття апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга подана ОСОБА_2 , як учасником даної справи, а не особою, яка не брала участі у справі, у випадку, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, тому для перегляду рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 не має правового значення та обставина, що він на даний час не є власником спірного нерухомого майна, а питання поновлення строку для подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення вирішено судом першої інстанції ухвалою від 01 травня 2025 року з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції в постанові від 24 лютого 2025 року, про що зазначено вище.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог процесуального закону та правових висновків Верховного Суду, повернення судової повістки з відміткою: «за закінченням терміну зберігання», не є належним повідомленням учасника справи про розгляд справи, позаяк, в матеріалах справи містяться адресовані відповідачу судові повістки, які повернуті до суду без вручення відповідачу, власне, з відміткою: «за закінченням терміну зберігання».
Враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України та наслідки розгляду справи апеляційним судом – відмову у задоволенні позову позивача в повному обсязі, судові витрати відповідача, понесені по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4384 грн. 80 коп., підлягають стягненню з позивача. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, зобов`язання повернути майно та скасування державної реєстрації права власності, – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4384 гривень 80 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 03 лютого 2026 року.

Головуючий        С.М. Бойко 

Судді:         А.В. Ніткевич 

Р.В. Савуляк