ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2026 р. справа № 300/7419/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Панікара І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, - 

ВСТАНОВИВ:
Адвокат Зарицький Максим Аркадійович, діючи в інтересах ОСОБА_1 (далі – позивачка) , звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – відповідач), за змістом якого просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 091630025326 від 15.07.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХII;?
- зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на п`ять років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII з 08 липня 2025 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 28.11.1994. У зв`язку з досягненням 55-річного віку та наявністю страхового стажу звернулася до пенсійного органу із заявою, в якій просила призначити їй пенсію за віком, однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 091630025326 від 15.07.2025, прийнятим в порядку екстериторіального розподілу, відмовило у призначенні такої пенсії мотивуючи тим, що не підтверджено мінімально необхідний період роботи чи проживання на території зони посиленого радіологічного станом на 01.01.1993 не менше 4 роки. Вказано, що період з 26.04.1986 по 10.07.1987 не зараховано, оскільки це період навчання у Львівському ПТУ № 58. Звернуто увагу суду, що виключаючи із спірного періоду проживання позивачки на території зони радіоактивного забруднення час навчання, відповідач не врахував що навчальний процес не є безперервним і переривається канікулами, вихідними та святковими днями тощо. Вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства, оскільки порушують право позивача на отримання пенсійного забезпечення в повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 263 КАС України (а.с.19).
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 05.11.2025, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечила. Вказала, що 07.07.2025 позивачка звернулась до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Пенсійний вік становив 54 роки 11 місяців 29 днів. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 091630025326 від 15.07.2025 відмовлено позивачці у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку згідно пункту 2 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в зв`язку з тим, що станом на 01.01.1993 факт проживання та роботи позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю складає 04 роки 02 місяці 55 днів, що дає право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 2 роки. До періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період з 26.04.1986 по 10.07.1987, згідно довідки № 107 від 17.01.2025, оскільки це період навчання у Львівському професійно-технічному училищі № 58. Отже, правових підстав на призначення позивачці пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку з 08.08.2025, відповідно до ст. 55 Закону № 796 немає. Відтак, вимоги позивача заявлені у позовній заяві є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню (а.с.23-26).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.
ОСОБА_1 має статус громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії 3 серія НОМЕР_2 (а.с.12).
07.07.2025 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно з статтею 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Для підтвердження факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, ОСОБА_1 додала до заяви про призначення довідку Копищенського старостинського округу Олевської міської ради від 29.07.2025 за № 683, згідно якої вона з 26.04.1986 по 05.10.1991 дійсно була постійно прописана та проживала за адресою с. Майдан-Копищенський, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.13).
Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за №091630025326 від 15.07.2025 відмовлено позивачці у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Вказано, що зниження пенсійного віку визначене статтею 55 Закону України від 28.02.1991 № 796 "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" для осіб, якщо вони постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють в зоні посиленого радіоекологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років становить 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Вік позивачки 54 роки 11 місяців 29 днів.
Страховий стаж становить 36 років 07 місяців 09 днів.
Станом на 01.01.1993 позивачка проживала та працювала у зоні посиленого радіоекологічного контролю 04 роки 02 місяці 55 днів, що дає право на зниження пенсійного віку на 2 роки. До періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період з 26.04.1986 по 10.07.1987, згідно довідки № 107 від 17.01.2025, оскільки це період навчання у Львівському професійно-технічному училищі № 58
Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо відмови у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку на п`ять років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, позивака звернулася із даним позов до суду.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах.
Відповідно до частини першої статті 24 Основного Закону України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод та не виключає можливості законодавця при регулюванні питань соціального забезпечення встановлювати певні відмінності щодо обсягу такого забезпечення.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).
Зокрема, частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.
Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 796-ХІІ).
Згідно із статтею 9 цього Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".
Статтею 49 Закону № 796-ХІІвизначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в статті 55 Закону № 796-XII.
Абзацом першим частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку (в даному випадку 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
З наведених положень Закону № 796-XII встановлено, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01 січня 1993 року.
Водночас, особам, які додатково до зазначеної умови постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, ще встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку в розмірі 3 роки.
Особам, які постійно не працювали/постійно не проживали в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, але постійно проживали/постійно працювали у зазначеній зоні протягом трьох років до 01 січня 1993 року, зменшення пенсійного віку здійснюється без застосування початкової величини, та розраховується, як 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання/роботи в зоні гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, виникнення право на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як встановлено зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Водночас, абзац перший частини першої статті 55 Закону № 796-XII визначає додаткову умову, для виникнення у особи права призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, яка полягає наявності страхового стажу, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Відтак, у випадку звернення особи, якій у 2025 році виповнилось 55 років, за призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 5 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII, така особа повинна мати страховий стаж в розмірі 25 років.
Таким чином, зміст вищезазначених положень законодавства свідчать, що особа, яка постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні гарантованого добровільного відселення, набуває права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII у випадку дотримання таких умов:
- наявності статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи;
- наявності необхідного періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення, який станом на 1 січня 1993 року повинен становити не менше 3-х років;
- наявності страхового стажу встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
При цьому, виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом № 796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року. Отже, щодо періоду проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3-х років станом на 01 січня 1993 року, то його необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони посиленого радіологічного контролю, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС.
Відповідно до абзацу дев`ятого підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок № 22-1, в редакції, на момент спірних правовідносин) потерпілими від Чорнобильської катастрофи до заяви про призначення пенсії додаються такі документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку:
- для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;
- для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;
- для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Житомирською або Київською облдержадміністраціями;
- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").
Під час розгляду справи судом встановлено, що для підтвердження наявності права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII ОСОБА_1 на виконання вимог пункту 2.1 Порядку № 22-1 до заяви про призначення їй пенсії додала: посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серія НОМЕР_2 , а також довідку Копищенського старостинського округу Олевської міської ради від 29.07.2025 за № 683.
При цьому, у позовній заяві позивачка зазначає, що наявне у неї посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) є достатнім доказом наявності у неї необхідного для призначення пенсії строку проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3-х років, а відтак, і достатнім документом для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Надаючи оцінку вказаним доводам позивача суд зазначає наступне.
Згідно з статтею 9 Закону № 796-ХІІ (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до статті 65 Закону № 796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".
Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На момент видачі позивачу посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_2 правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи були врегульовані Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501 (далі - Порядок № 501).
Пунктом 2 Порядку № 501 (в редакції, що діяла станом на момент видачі позивачу посвідчення) передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону № 796-ХІІ (в редакції, що була чинна станом на момент видачі позивачу посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи) до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема:
- особи, які постійно проживали на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території цієї зони не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій (пункт 2 частина 1 статті 11 Закону № 796-ХІІ);
- особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше трьох років (пункт 3 частина 1 статті 11 Закону № 796-ХІІ).
В свою чергу, пунктом 5 Порядку № 501 (в редакції, чинній на момент видачі позивачці посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії Б та відповідно встановлення їй статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи) було передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Зміст вказаних правових норм свідчить, що статус потерпілих від Чорнобильської катастрофи, який пов`язаний саме із зоною гарантованого добровільного відселення, надався наступним категоріям осіб:
1) особам, які постійно проживали на територіях зони гарантованого добровільного відселення на день аварії (тобто на 26.04.1986);
2) особам, які прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій;
3) особам, які постійно проживають у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони прожили у цій зоні не менше трьох років.
4) особам, які постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони відпрацювали у цій зоні не менше трьох років.
Зміст правової норми пункту 5 Порядку № 51 свідчить, що нею визначено декілька підстав для видачі особі посвідчення потерпілої категорії 3 серії Б.
З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що наявне у ОСОБА_1 посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_2 не є документом, який беззаперечно підтверджує факт її проживання на території зони гарантованого добровільного відселення станом на день аварії (на 26.04.1986), оскільки таке посвідчення могло бути видане й на підставі постійного проживання/роботи на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років.
Таким чином, наявність у ОСОБА_1 посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) підтверджує лише наявність у неї відповідного статусу, та згідно з статтею 65 Закону № 796-ХІІ надає їй право користуватися пільгами, передбаченими цим Законом. 
Водночас, як вже зазначалось вище, визначеними в абзаці 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII умовами, які надають особі право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, є не тільки наявність статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи, а ще й проживання (робота) такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3-х років додатково проживання на території зони гарантованого добровільного відселення станом на день аварії (на 26.04.1986).
Однак, окрім посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи, позивачка до заяви про призначення пенсії додавала ще й довідку Копищенського старостинського округу Олевської міської ради від 29.07.2025 за № 683 (а.с.13).
Згідно з вказаною довідкою в період з 26.04.1986 по 05.10.1991 ОСОБА_1 була зареєстрована та постійно проживала в с. Майдан-Копищенський, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106, с. Майдан-Копищенський, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. 
Таким чином, відповідно до інформації, вказаної в довідці від 29.07.2025 за № 683, станом на 01.01.1993 ОСОБА_1 прожила у зоні гарантованого добровільного відселення загалом 5 років 5 місяців 10 днів (з 26.04.1986 по 05.10.1991).
Однак, до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення пенсійним органом не зараховано період з 26.04.1986 по 10.07.1987 (1 рік 2 місяці 15 днів), згідно довідки № 107 від 17.01.2025, оскільки це період навчання у Львівському професійно-технічному училищі № 58.
В даному аспекті суд вказує на, що у відповідності до записів атестату № 7050 позивачки, ОСОБА_1 з 26.04.1986 по 10.07.1987 навчалась у Львівському професійно-технічному училищі № 58 (а.с.15).
Водночас, місто Львів не віднесено до зони посиленого радіологічного контролю, внаслідок чого, період навчання у Львівському професійно-технічному училищі № 58 не може бути враховано пенсійним органом до періоду проживання на території посиленого радіологічного контролю, оскільки навчання у вказаний періоди в місті Львові виключає можливість її проживання під час цього періоду в с. Майдан-Копищенський, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. 
У постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17 Верховний Суд сформував висновок, згідно якого виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17 сформовано висновок про те, що підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні посиленого радіологічного контролю.
Вказані висновки суду також відповідають правовій позиції, сформованій Верховним Судом у постанові від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23 та від 19.09.2024 у справі №460/23707/22. 
Жодних інших документів для підтвердження факту проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26.04.1986 та на 01.01.1993 ОСОБА_1 разом із заявою про призначення пенсії не надавала.
Аналізуючи правову ситуацію, що склалася, суд не заперечує наявності у ОСОБА_1 права на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України № 796-XII, оскільки матеріалами справи підтверджено її постійне проживання у зоні гарантованого добровільного відселення протягом періоду, що перевищує мінімально необхідні три роки станом на 01.01.1993. 
Водночас, суд зазначає, що підстав для застосування початкового зниження пенсійного віку на три роки у зв`язку з проживанням у зоні у період з 26.04.1986 по 31.07.1986 не встановлено, оскільки цей період позивачкою фактично не відпрацьовано та не прожито, що підтверджується атестатом про навчання у Львівському професійно-технічному училищі.
З урахуванням того, що до зарахованого страхового стажу позивачки не включено періоду з 26.04.1986 по 10.07.1987, загальний період її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення становить орієнтовно 4 роки 2 місяці 25 днів. Відповідно до вимог Закону № 796-XII, зменшення пенсійного віку за цим видом пільги здійснюється у розрахунку один рік зменшення за кожні два роки проживання у зазначеній зоні, таким чином, позивачка має право на два повних періоди зменшення пенсійного віку, тобто на зниження пенсійного віку на два роки.
Отже, хоча право ОСОБА_1 на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є беззаперечним, однак, доводи сторони позивачки щодо наявності підстав для зменшення пенсійного віку на п`ять років не підтверджуються матеріалами справи та положеннями Закону № 796-XII, оскільки відсутні докази її проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення у період з 26.04.1986 по 31.07.1986, що є обов`язковою умовою для застосування початкової величини зниження пенсійного віку на три роки.
Враховуючи вищезазначене правове регулювання та встановлені судом обставини справи суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 15.07.2025 № 091630025326 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на п`ять років відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є правомірним та не підлягає скасуванню.
Щодо позовної вимоги зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на п`ять років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII з 08 липня 2025 року, суд враховує наступне.
Призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України.
Відповідно до частини першої статті 58 Закону № 1058-IV, пенсійний фонд є органом, який, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій.
Так, питання призначення і виплати пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Суд зазначає, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. Тобто нарахування та виплата пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. 
У даній справі суд встановив, що документально підтверджений період проживання ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення становить 4 роки 2 місяці 25 днів, що перевищує мінімально необхідні три роки для застосування зниження пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII, внаслідок чого, позивачка дійсно має право на зменшення пенсійного віку на два роки, що повністю відповідає зазначеним нормативним вимогам.
Разом з тим, підстав для застосування початкової величини у три роки зниження пенсійного віку, яка надається лише особам, що постійно проживали або працювали у зоні гарантованого добровільного відселення у період з 26.04.1986 по 31.07.1986, судом не встановлено.
З огляду на це, ОСОБА_1 має право на вихід на пенсію зі зменшенням пенсійного віку на два роки, а не на п`ять років, як вона просить у позовній заяві. З урахуванням її дати народження та застосування дворічного зниження, право на призначення пенсії за віком за статтею 55 Закону № 796-XII виникне у позивачки у 2028 році.
Таким чином, позовна вимога про зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку з 08.08.2025 є передчасною, оскільки на вказану дату у позивачки відсутні законні підстави для призначення відповідного виду пенсії, у зв`язку з цим дана позовна вимога не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень довів в повному об`ємі правомірності своїх дій.
За таких обставин, заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають до задоволення.
З огляду на висновок суду про відмову у задоволенні позову, підстав для розподілу судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, суд не вбачає.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 

Учасники справи:
Позивач:
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач:
Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016).

Суддя    /підпис/  Панікар І.В.