ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.01.2026 Справа № 914/1726/25 

За позовом: Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕФ 59», м. Львів
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача:  ОСОБА_1 , м. Львів
про стягнення 318 114,08 грн

Суддя Наталія Мороз
За участю секретаря с/з Олександри Псярук
Представники:
Від позивача: Х. Гриниха 
Від відповідача: не прибув
Від третьої особи: не прибув

Суть спору:
Позовну заяву подано Львівською міською радою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕФ 59» про стягнення 318 114,08 грн.
Ухвалою суду від 09.06.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 16.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 01.07.2025.
01.07.2025 підготовче засідання відкладено на 29.07.2025, про що сторін повідомлено в порядку ст. 121 ГПК України.
Ухвалю суду від 29.07.2025 підготовче засідання відкладено на 19.08.2025.
Ухвалою суду від 19.08.2025 продовжено підготовче провадження на 30 днів; підготовче засідання відкладено на 09.09.2025.
09.09.2025 та 19.09.2025 в судових засіданнях оголошувалась перерва.
Ухвалою суду від 26.09.2025 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕФ 59» від 19.08.2025 та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 ; підготовче засідання відкладено на 09.10.2025.
09.10.2025 в судовому засіданні оголошувалась перерва до 24.10.2025.
Ухвалою суду від 24.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 11.11.2025.
11.11.2025 розгляд справи по суті відкладено на 09.12.2025, про що повідомлено відповідача та третю особу в порядку ст.121 ГПК України.___
09.12.2025 розпочато розгляд справи по суті, в судовому засіданні оголошено перерву до 08.01.2026.
Ухвалою суду від 08.01.2026, з урахуванням клопотань позивача та відповідача, розгляд справи по суті відкладено на 13.01.2026, про що учасників справи повідомлено в порядку ст.121 ГПК України.
13.01.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав, позов просить задоволити.
Представник позивача в судове засідання не прибув, однак подав клопотання від 12.01.2026 про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечити участь представника в судове засідання.
Третя особа участь повноважного представника в судове засідання не забезпечила, причин неучасті не повідомила.
Щодо клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд вирішив відмовити у його задоволенні, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність в судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а позиція відповідача викладена письмово а також озвучена представником відповідача у засіданні, яким розпочато розгляд справи по суті.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Львівською міською радою встановлено факт порушення вимог містобудівного законодавства з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕФ-59», яке, здійснюючи у 2020 році реконструкцію частини нежитлових приміщень, цегляної вентиляційної камери ВАТ «Кінескоп» (корпус № 42) та приміщень складу з гаражним боксом на вул. Кульпарківській, 59 у м. Львові, не виконало обов`язок щодо сплати пайового внеску на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.
Відповідно до положень розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» та ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 № 6098 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року», замовник будівництва зобов`язаний протягом визначених строків звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі та сплатити її до прийняття об`єкта в експлуатацію.
Однак ТзОВ «ЕФ-59» не подало до Департаменту економічного розвитку відповідних документів для проведення розрахунку та не здійснило сплату пайової участі, внаслідок чого без достатньої правової підстави зберегло у себе кошти, які підлягали перерахуванню до бюджету Львівської міської територіальної громади.
З огляду на викладене, з метою належного захисту майнових прав та інтересів Львівської міської територіальної громади, Львівська міська рада звернулася до господарського суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕФ-59» коштів пайового внеску у сумі 255 539,04 грн, а також інфляційних нарахувань в розмірі 46 654,61 грн та 15 920,43 грн – 3% річних.

Позиція відповідача.

У відзиві на позовну заяву та судових засіданнях відповідач проти позову заперечив. Зазначив, що правовою підставою заявлених позовних вимог є положення Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було виключено ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», що передбачала обов`язок замовника будівництва сплачувати пайову участь до місцевого бюджету до прийняття об`єкта в експлуатацію.
Вказав, що реконструкція частини нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , не є новим будівництвом у розумінні положень ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», а отже, не утворює обов`язку щодо сплати пайової участі. Поняття «забудова території» охоплює лише випадки створення нових об`єктів будівництва, а не реконструкцію вже існуючих споруд. 
Вважає, що положення абз. 2 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не можуть застосовуватися до відповідача, оскільки ТзОВ «ЕФ-59» створено лише 23.07.2021, тобто після скасування ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та після завершення дії вказаних перехідних норм. Відповідач став замовником об`єкта лише 29.10.2021, тоді як будівельні роботи розпочато у грудні 2020 року попереднім замовником - громадянином ОСОБА_1 , а згодом - обслуговуючим кооперативом «Джаст Девелопмент».
Таким чином, відповідач не був суб`єктом містобудування на момент виникнення обов`язку звернення із заявою про визначення розміру пайової участі, а тому такий обов`язок у нього не виникав. 
Враховуючи наведене, в позові просить відмовити.

Позиція третьої особи.

ОСОБА_1 , що залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, відзиву чи письмових обґрунтованих пояснень суду не представлено.

Обставини справи.

Ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2019 № 6098 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року» встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у м. Львові перераховують до міського бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури м. Львова.
Розмір пайової участі для житлових будинків становить 2% вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну житлову політику, а також політику у сфері будівництва, архітектури та містобудування.
Відповідно до п. 2.3.1 вказаної ухвали, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва звернутися до департаменту економічного розвитку із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, що підтверджують вартість будівництва об`єкта з техніко-економічними показниками. Департамент економічного розвитку протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику розрахунок пайової участі (п.2.4). Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися лише для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова. Інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації або акті готовності об`єкта до експлуатації (п. п. 2.6– 2.8).
У зв`язку із прийняттям зазначеної ухвали, втратила чинність ухвала Львівської міської ради від 03.04.2008 № 1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова» (із змінами, внесеними ухвалою ЛМР від 09.07.2009 № 2779). Також втратила чинність затверджена нею Методика розрахунку розміру пайового внеску замовників, у розділі 2 якої визначались особливості розрахунку розміру пайового внеску при окремих видах будівництва, зокрема при будівництві житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземними паркінгами.
Попередньо, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 13.12.2019 № 1155 затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «реконструкція частини нежитлових приміщень, цегляної вентиляційної камери ВАТ “Кінескоп“ (корпус № 42) та приміщень складу з гаражним боксом на вул. Кульпарківській, 59 з розширенням за рахунок надбудови з пристосуванням під хостел у м. Львові». Замовником визначено Мельничука Любомира Ігоровича. Документ на земельну ділянку відсутній у зв`язку з реконструкцією без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів.
19.05.2020 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові надано дозвіл на виконання будівельних робіт № ЛВ112201400958 на зазначений об`єкт. 17.12.2020 у дозвільний документ внесено зміни (№ ЛВ112201400958-7), зокрема щодо замовника, генпідрядника та виконроба.
10.03.2023 в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва за реєстраційним номером АС01:9221-8433-2935-3178 зареєстровано акт готовності об`єкта до експлуатації, підписаний директором ТзОВ «ЕФ-59», яким засвідчено, що будівельні роботи виконано в період з грудня 2020 по лютий 2023. У п. 12 акта зазначено, що пайова участь не сплачувалась відповідно до пункту 13 розділу 1 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-ІХ від 20.09.2019.
Згідно з Сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ЛВ122230327716, виданим Інспекцією ДАБК та зареєстрованим у ЄДЕССБ, вищезазначений об`єкт прийнято в експлуатацію 03.04.2023. Замовником виступало ТзОВ «ЕФ-59».
Як встановлено Львівською міською радою (позивачем), замовник будівництва – ТзОВ «ЕФ-59» (відповідач) – не звертався до Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі та не подав документів, що підтверджують вартість будівництва і техніко-економічні показники об`єкта, чим порушив вимоги ухвали № 6098 від 26.12.2019.
Ухвалою Львівської міської ради від 02.04.2025 № 6135 внесено зміни до ухвали від 08.07.2021 № 1081 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради», якою передбачено, що Департамент економічного розвитку здійснює розрахунки безпідставно збережених коштів пайової участі.
На виконання зазначених повноважень, Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради проведено розрахунок пайового внеску у розмірі 4% вартості будівництва об`єкта, що визначена за зведеним кошторисним розрахунком вартості станом на 18.06.2020, складеним ФОП Сало Т. М. за участі інженера-проєктувальника Головачова О.О. 
Вартість основних фондів, що приймаються в експлуатацію, визначено у сумі 6 388 476 грн. Відтак, розмір пайового внеску складає 6 388 476 грн Ч 0,04 = 255 539,04 грн (лист Департаменту № 4-2301-23970 від 05.05.2025). 
Відповідно до ст. ст. 253, 254 ЦК України, днем початку порушення зобов`язання із перерахування коштів пайової участі вважається день, наступний за днем прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Таким чином, як зазначено позивачем, розпочавши у 2020 році реконструкцію частини нежитлових приміщень, цегляної вентиляційної камери ВАТ «Кінескоп» (корпус № 42) та приміщень складу з гаражним боксом на вул. Кульпарківській, 59 з розширенням за рахунок надбудови з пристосуванням під хостел у м. Львові, замовник будівництва ТзОВ «ЕФ-59» був зобов`язаний сплатити на рахунок Львівської міської ради пайовий внесок у розмірі 4% вартості будівництва об`єкта, однак цього не зробив.
Внаслідок цього замовник без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які повинен був сплатити у вигляді пайового внеску, що відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України є підставою для їх повернення.
Аргументуючи свою правову позицію позивач посилається на практику Верховного Суду котра підтверджує, що обов`язок замовника будівництва сплатити пайову участь у розвиток інфраструктури населеного пункту виникає незалежно від укладення договору, якщо об`єкт будівництва розпочато до 01.01.2020 або у 2020 році, але не введено в експлуатацію до цієї дати. Після прийняття об`єкта в експлуатацію, у разі несплати пайового внеску, орган місцевого самоврядування має право звертатися до суду про стягнення безпідставно збережених коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України. У відповідності до позиції Касаційного господарського суду, моментом порушення зобов`язання зі сплати пайового внеску є день прийняття об`єкта в експлуатацію, а відсутність заяви замовника про визначення пайової участі не звільняє його від цього обов`язку (постанови від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, від 07.09.2023 № 916/2709/22, від 04.04.2024 № 923/1306/21, від 15.08.2024 № 914/2145/23).
З огляду на викладене, з метою належного захисту майнових прав та інтересів Львівської міської територіальної громади, Львівська міська рада звернулася до господарського суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕФ-59» коштів пайового внеску у сумі 255 539,04 грн, інфляційних нарахувань у розмірі 46 654,61 грн та 3 % річних у сумі 15920,43 грн.

Оцінка суду.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Предметом позовних вимог є вимога про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. 
З 01.01.2020 року набули чинності зміни до законодавства, що суттєво вплинули на інститут пайової участі в будівництві. У результаті цих змін було виключено статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка раніше встановлювала порядок залучення коштів замовників на розвиток інфраструктури населеного пункту. Відповідно, обов`язок укладати договори про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту для нових будівництв припинив існування. Зміни також стосувалися порядку видачі дозволів на виконання будівельних робіт, і нові документи надаються без вимоги щодо пайового внеску, що стало важливою зміною в практиці будівництва, особливо для нових об`єктів, які реалізуються після травня 2020 року.
Як зазначено в Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України № 132-IX, дія цих змін поширювалася на 2020 рік, де було встановлено спеціальний правовий режим, що охоплював лише ті договори, що були укладені до 01.01.2020 року, а також випадки будівництва, розпочатого до або в 2020 році. 
Пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 132-ІХ встановлено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:
- розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
- для нежитлових будівель та споруд – 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
- для житлових будинків – 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
- замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
- пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2019 № 6098 "Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року" (визначено, що замовники будівництва на земельній ділянці у місті Львові перераховують до міського бюджету кошти для створення розвитку інфраструктури міста Львова … для житлових будинків – 2 % вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. 
Отже, рішенням Львівської міської ради не встановлено іншого розміру пайової участі для будівництва житлових будинків, ніж це передбачено Законом № 132-ІХ. Згідно з усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладеною в постановах від 08.10.2019 у справі № 911/594/18 та від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, перерахування замовником об`єкта будівництва у передбачених законом випадках коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до відповідного місцевого бюджету є обов`язком, а не правом забудовника.
В постанові від 04.04.2024 № 923/1306/21 Верховний Суд зазначив, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020; для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Відтак, норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими (Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21). 
Враховуючи, що у цій справі будівництво об`єкту розпочато у 2020 році, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21 та від 23.05.2024 у справі № 915/149/23.
Департамент економічного розвитку ЛМР у листі № 4-2301-23970 від 05.05.2025 зазначив, що відповідач не звертався до ДЕР ЛМР із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та не подавав документи, що підтверджують вартість його будівництва. Натомість, 30.06.2020 ОСОБА_1 звертався до Департаменту із заявою про визначення розміру пайової участі, подавав документи, що підтверджують вартість будівництва та отримав розрахунок відповідного пайового внеску.
У постановах від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22 та від 15.08.2024 у справі № 914/2145/23 Верховний Суд зазначив, що відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог пп. 3 абз. 2 п. 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості.
Згідно розрахунку, відповідно до листа Департаменту № 4-2301-23970 від 05.05.2025) позивачем визначено розмір пайового внеску в розмірі 255 539,04 грн (6 388 476 грн- вартість основних фондів, що приймаються в експлуатацію 0,04), які позивач просить стягнути з відповідача на підставі ст.1212 ЦК України а також інфляційні та 3% річні відповідно до ст. 625 ЦК України згідно розрахунку.
Згідно з положеннями ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22.10.2024 у справі № 911/2871/23 зазначив, зокрема, що відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
Якщо правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі (аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 12.08.2021 року у справі № 910/17567/19).
У випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування (в інтересах якого у цій справі діє прокурор) з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України. Така позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач став замовником вказаного об`єкта реконструкції лише 29.10.2021 року. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. Хоча будівельні роботи згідно акту про готовність об`єкта до експлуатації розпочато у грудні 2020 року, однак станом на цей час замовником будівництва був не відповідач, а Мельничук Любомир Ігорович (що вбачається з дозволу на виконання будівельних робіт від 19.05.2020), а згодом ОК «Джаст Девелопмент».
Враховуючи, що дозвіл на виконання будівельних робіт було видано у травні 2020 року фізичній особі (первісному замовнику), саме ця особа фактично розпочала будівництво в 2020 році. Тому саме первісний замовник міг бути суб`єктом обов`язку зі сплати пайового внеску на підставі норм, що діяли до 2020 року. Оскільки будівництво було розпочато в 2020 році, для первісного замовника могла існувати вимога про сплату пайового внеску за умови виконання всіх процедур, встановлених у перехідному періоді 2020 року. У свою чергу, новий замовник, який набув права на об`єкт та завершив будівництво вже у 2023 році, діяв у правовому полі, коли інститут пайової участі був повністю скасований. 
Зобов`язання щодо пайової участі виникають у момент подання заяви до органу місцевого самоврядування, яка повинна була бути подана протягом 10 робочих днів після початку будівництва, тільки за умови, що дозвіл на виконання будівельних робіт був виданий до 01.01.2020 року або у 2020 році. Оскільки дозвіл на виконання будівельних робіт був виданий у травні 2020 року фізичній особі, саме вона мала право і обов`язок виконати ці процедури, що включали визначення розміру пайового внеску. Зміна замовника у процесі будівництва не створює підстав для передачі обов`язку зі сплати пайового внеску до нового замовника.
З огляду на те, що інститут пайової участі був остаточно скасований з 01.01.2021 року, а правові підстави для вимоги пайового внеску для об`єктів, на які дозволи були видані після травня 2020 року більше не існували, позов Львівської міської ради до нового замовника є безпідставним. Законодавство не передбачає, щоб новий замовник, який завершив будівництво в 2023 році, мав обов`язок щодо сплати пайового внеску, оскільки цей обов`язок був прив`язаний до періоду дії старої редакції закону і до первісного замовника. Таким чином, будь-які вимоги щодо пайового внеску до нового замовника не можуть бути обґрунтовані, оскільки вони суперечать нормам, які були встановлені після скасування інституту пайової участі.
Cуд зазначає, що жодна норма закону не передбачає автоматичного переходу цього обов`язку до нового замовника у разі зміни власника чи прав на об`єкт. В матеріалах справи відсутній перелік делегованих відповідачу функцій замовника як сплата пайового внеску, а також відсутнє визначене пряме та безумовне покладення на відповідача обов`язку сплати пайового внеску. 
Згідно ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та акти цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до вчинення дій, яких не є обов`язковими для неї.
Враховуючи всі вищезазначені положення законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку сплати пайового внеску та відповідно його стягнення в судовому порядку. 
Щодо стягнення інфляційних та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України, такі задоволенню не підлягають з огляду на їх похідний характер та висновок суду про відмову в задоволенні стягнення пайового внеску з відповідача. 
Надаючи оцінку посиланням позивача на судову практику, що на думку останнього є релевантною до правовідносин, які виникли у даній справі, судом враховано позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичні обставини у справі, що формуються, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.
Проаналізувавши висновки, які викладені у наведених позивачем постановах Верховного Суду, суд зазначає, що практика, на яку посилається позивач не є релевантною, оскільки така стосується відносин, де будівництво розпочато і завершено одним і тим же замовником і в якого була можливість звернутися до органу місцевого самоврядування з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва у визначений строк.
Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази повинні бути належними та допустимими.
Відповідно до ст. ст. 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 ГПК України).
Суд констатує, що при розгляді даної справи судом враховано та здійснено належне дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених ГПК України.
З аналізу матеріалів справи та наявних доказів у сукупності вбачається, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, не є порушеним відповідачем.

Судові витрати.
Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, судовий збір слід залишити за позивачем.
У зв`язку із відмовою у позові, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :
В позові відмовити повністю.

Рішення складено 22.01.2026

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.