Номер провадження: 22-ц/813/6382/25 
Справа № 522/18130/24
Головуючий у першій інстанції Павлик І.А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22 травня 2025 року у складі судді Павлик І.А., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2024 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені по сплаті аліментів у сумі 92 922,72 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.06.2016 Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 07.06.2016 складено відповідний актовий запис № 679. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народився син – ОСОБА_5 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 ). Дитина з моменту народження та на час звернення до суду з даним позовом проживає з матір`ю. Протягом останнього року дитина знаходиться на повному матеріальному утриманні позивачки.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2022 шлюб між сторонами розірвано. 
25.05.2022 Приморським районним судом м. Одеси видано судовий наказ у справі № 522/3630/22 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_5 аліментів у розмірі частки усіх видів заробітку платника аліментів. 16.08.2022 рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/7873/22 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів.
30.11.2022 відкрито виконавче провадження ВП № 70439281 з виконання судового наказу № 522/3630/22 від 02.11.2022, виданого Приморським районним судом м. Одеси. Судовий наказ відповідачем не виконується. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів з боржника ОСОБА_2 в рамках ВП № 70439281 станом на 01.10.2024, виданого Приморським ВДВС у м. Одесі, заборгованість зі сплати аліментів складає 274 678,44 грн. За розрахунком позивача сума пені за прострочення сплати аліментів складає 92 922,72 грн.

Позиція відповідача в суді першої інстанції
Заперечень, пояснень чи відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 до суду не надав, однак в ході розгляду справи відповідачем подавалися окремі документи, зокрема довідка від 29.10.2024, клопотання про витребування доказів, про долучення доказів, у яких висловлювалися окремі заперечення під час судового розгляду, які зводились до того, що його провини в несплаті аліментів немає, оскільки у ДВС Приморського району м. Одеси були всі необхідні данні ОСОБА_6 для звернення стягнення на заробітню платню, однак ДВС цього зроблено не було, що привело к виникненню заборгованості по аліментам, а на теперішний час розглядається судом пеня по несплачених аліментах. Пеня по аліментах відповідно до вимог ч.1 ст.196 СК України стягується у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішення суду. Вини ОСОБА_6 у виникненні заборгованості немає, оскільки він був мобілізований і виконував боєві завдання, тоді як ДВС мала всю необхідну інформацію для звернення стягнення аліментів з заробітної платні, яку в цей період отримував ОСОБА_7 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 22 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 92 922,72 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів; стягнуто з ОСОБА_2 1211,20 грн судового збору на користь держави.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не надано доказів неможливості виконання судового наказу іншим способом, ніж шляхом примусового стягнення за виконавчим документом державним виконавцем, у зв`язку з чим не спростовано презумпцію вини боржника. Відповідач не спростував ані розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, здійсненого державним виконавцем у межах виконавчого провадження та в межах наданих йому повноважень, який є чинним, не оскаржений та не скасований, ані правильності розрахунку пені за прострочення сплати аліментів. З огляду на недоведеність існування обставин, які могли б бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання покладеного на нього обов`язку зі сплати аліментів, зокрема відсутності його вини у несплаті аліментів, визначених судовим наказом, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22 травня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позовних вимогах ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 дізнався про наявність заборгованості и про те, що на протязі двох років виконавча служба жодної виконавчої дії не здійснила - лише після демобілізації наприкінці 2024 року. Отже, якби посадові особи виконавчої служби сумлінно та відповідно до закону «Про виконавче провадження» виконували свої посадові обов`язки, а саме маючи ідентифікаційний код ОСОБА_2 зробили запит до податкових органів, що передбачено інструкцією про проведення виконавчих дій , отримали б інформацію про місце працевлаштування та відповідно до закону «Про виконавче провадження» та інструкції про проведення виконавчих дій були зобов`язані направити виконавчий лист до бухгалтерії за місцем працевлаштування ОСОБА_2 . Натомість два роки посадові особи виконавчої служби нічого не робили взагалі та ввели ОСОБА_2 в борг по сплаті аліментів. 
Посилання суду на те що, «Доказів неможливості виконати судовий наказ іншим чином, ніж примусове стягнення за виконавчим документом державним виконавцем, відповідачем не надано, отже, не спростовано презумпцію вини боржника», не відповідає дійсності та матеріалам справи, оскільки ОСОБА_2 , надано до суду та в судовому рішення цей факт зазначено, накази про виконання їм бойових завдань , та виконуючи боєві завдання по захисту України, був не в змозі сплачувати аліменти самостійно находячись на лінії бойового зіткнення. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, отже суд, дійшов неправильного висновку, щодо вини відповідача в утворенні заборгованості.
Крім того, в матеріалах виконавчого провадження наданими ДВС до суду міститься дві постанови якими служба наклала пеню за несплату аліментів, тобто до ОСОБА_2 вже було застосовано стягнення за наявною заборгованість по сплаті аліментів , таким чином ОСОБА_2 двічі поніс стягнення за наявною заборгованістю по сплаті аліментів.

Позиція позивача в суді апеляційної інстанції
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 27.11.2025 з`явилися: ОСОБА_2 , його представник – адвокат Грушанський А.В. та представник ОСОБА_1 – ОСОБА_8 . 

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що 25.05.2022 Приморським районним судом м. Одеси видано судовий наказ у справі № 522/3630/22 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_5 аліментів у розмірі частки заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подачі заяви і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
16.08.2022 рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/7873/22 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів.
30.11.2022 відкрито виконавче провадження ВП № 70439281 з виконання судового наказу №522/3630/22 від 02.11.2022, виданого Приморським районним судом м. Одеси. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів з боржника ОСОБА_2 в рамках ВП №70439281 станом на 01.10.2024, виданого Приморським ВДВС у м. Одесі, заборгованість зі сплати аліментів складає 274678,44 грн.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.
Тобто у разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.
Згідно із частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.
Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновки, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що у такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Аналогічний правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) та від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження 61-12735сво23). 
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій або бездіяльності особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у межах виконавчого провадження № 70439281, відкритого Приморським ВДВС у місті Одесі, станом на 01 жовтня 2024 року заборгованість зі сплати аліментів з ОСОБА_2 становить 274 678,44 грн.
Згідно з положеннями частини першої статті 194 Сімейного кодексу України, відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати настає лише за умови наявності вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти за рішенням суду.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про відсутність вини ОСОБА_2 у виникненні заборгованості зі сплати аліментів.
Так, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2025 року у Приморського ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) були витребувані належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 70439281 (а.с. 82, 85).
З наданих матеріалів виконавчого провадження вбачається, що орган державної виконавчої служби мав усі необхідні відомості про боржника, у тому числі його ідентифікаційний код, що надавало можливість отримати інформацію про джерела доходу та місце працевлаштування ОСОБА_2 шляхом направлення відповідних запитів до податкових органів. Отримавши таку інформацію, державний виконавець був зобов`язаний направити виконавчий документ для звернення стягнення на заробітну плату боржника за місцем його роботи. Однак упродовж тривалого часу таких виконавчих дій вчинено не було, що призвело до накопичення заборгованості зі сплати аліментів.
Апеляційною скаргою також обґрунтовано, що ОСОБА_2 дізнався про наявність заборгованості та фактичну бездіяльність органу ДВС протягом майже двох років лише після своєї демобілізації наприкінці 2024 року.
Посилання суду першої інстанції на те, що відповідачем не спростовано презумпцію його вини, оскільки не надано доказів неможливості виконати судовий наказ іншим чином, ніж примусове стягнення, не відповідає матеріалам справи, оскільки ОСОБА_2 до суду були подані накази про виконання ним бойових завдань, які підтверджують проходження ним військової служби та виконання завдань із захисту України. У спірний період відповідач перебував у районі бойових дій та об`єктивно не мав можливості самостійно здійснювати сплату аліментів, у тому числі шляхом вчинення активних дій щодо виконання судового рішення.
За таких обставин заборгованість зі сплати аліментів утворилася з причин, що не залежали від волі та поведінки відповідача, а тому відсутні правові підстави для покладення на нього відповідальності.
Крім того, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що органом державної виконавчої служби щодо ОСОБА_2 вже були винесені дві постанови про застосування штрафних санкцій (пені) за несплату аліментів, тобто відповідальність за наявну заборгованість вже була застосована.
Застосування ж у межах даної справи додаткового стягнення у вигляді пені фактично призводить до подвійного притягнення особи до відповідальності за одне й те саме порушення, що суперечить засадам справедливості, правової визначеності та пропорційності.
Відповідно до частини першої статті 196 Сімейного кодексу України, пеня за прострочення сплати аліментів підлягає стягненню виключно у разі виникнення заборгованості з вини платника аліментів.
За встановлених обставин вини ОСОБА_2 у виникненні заборгованості не доведено, а тому підстави для стягнення з нього пені відсутні.
Враховуючи, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального право, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 є доведеною, а тому вона підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргуОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22 травня 2025 року скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені по сплаті аліментів в розмірі 92922,72 грн. відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 26.12.2025

Головуючий 

Судді: