ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/11586/25 Справа № 211/7816/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гонтар А. Л. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Кривий Ріг
справа № 211/7816/25 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П., 
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
заявник  ОСОБА_1 
заінтерисовані особи служба в справах дітей виконкому Довгинцівської районної в місті ради, ОСОБА_2 , військова частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Морозов Вадим Юрійович, на ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2025 року, яка постановлена суддею Гонтар А. Л. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, 
УСТАНОВИВ:

В липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, заінтересовані особи: служба в справах дітей виконкому Довгинцівської районної в місті ради, ОСОБА_2 , військова частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Заява мотивована тим, що заявник є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та учасником бойових дій. 
З 07 червня 2016 року він одружений з ОСОБА_2 . Від шлюбу вони мають дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
ОСОБА_2 , має дитину: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
З моменту одруження заявник постійно проживає разом з родиною за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 має посвідчення багатодітної родини. 
ОСОБА_5 заявник виховую як рідного сина, дитина увесь час, як до реєстрації шлюбу, так і після реєстрації шлюбу, постійно проживає разом з ним та перебуває на його повному матеріальному утриманні, фізичному та духовному вихованні. Батько у дитини ОСОБА_5 відсутній, а відомості про батька вписані на підставі статті 135 СК України. Відповідно ОСОБА_5 отримує матеріальну підтримку тільки від заявника.
Встановлення факту перебування на утриманні заявника дітей віком до 18 років має для заявника юридичне значення, оскільки даний факт є підставою для його звільнення з військової служби.
На підставі наведеного вище заявник просив суд встановити юридичний факт, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуває на його утриманні.
Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: служба в справах дітей виконкому Довгинцівської районної в місті ради, ОСОБА_2 , військова частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні - залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Морозов В.Ю., посилаючись на незаконність ухвали суду першої інстанції, порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.
Апеляційна скарга, окрім доводів, викладених в заяві про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, мотивована тим, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315ЦПК України та не є вичерпним. Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне. Встановлення факту, що має юридичне значення в окремому провадженні, можливе при умові, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Факт наявності власних дітей на утриманні доказуванню не підлягає, тому у заявника виникла необхідність встановити факт утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки заявник є військовослужбовцем та являється учасником бойових дій. 
Підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема у разі перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. 
Отже, встановлення факту перебування на утриманні заявника дітей віком до 18 років має для нього юридичне значення, оскільки даний факт слугує підставою для його звільнення з військової служби. 
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду про встановлення факту повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Встановлення факту перебування малолітньої дитини на утриманні необхідно мені, заявнику для звільнення від військової служби, вказаний факт неможливо встановити у інший спосіб чи отримати документ на підтвердження даного факту, а відтак єдиним способом підтвердження останнього є встановлення його судовим рішенням, оскільки від нього залежить створення умов здійснення заявником особистих немайнових прав та не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Морозова В.Ю., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, 07 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. 
Від шлюбу вони мають дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
ОСОБА_2 , має дитину: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Родина ОСОБА_6 є багатодітною. 
У заяві про встановлення факту, заявник вказав, що встановлення юридичного факту про те, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуває на його утриманні, йому необхідно для вирішення питання про звільнення з військової служби, відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Залишаючи заяву без розгляду суд першої інстанції виходив із того, що для підтвердження утримання дитини вітчимом необхідно, зокрема, існування обставин, на підставі яких обсяг прав батьків обмежується/припиняється або встановлення того, що батьки не надають дитині належного утримання; встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту утримання дитини вітчимом, пов`язане із настанням обставин, за яких мати та батько пасинка не виконують своїх батьківських обов`язків, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання батьками своїх батьківських обов`язків (у тому числі умисне) та безумовно впливає на права й інтереси цих осіб, зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Таким чином у даній справі наявний спір про право, зокрема, спір щодо участі батьків у матеріальному забезпеченні (утриманні) дитини та/або ухилення від участі у матеріальному утриманні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду.
Частиною 7 статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України та не є вичерпним.
Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Схожий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі 320/948/18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.
Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного утримання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Сімейним Кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.
Звертаючись до суду в порядку окремого провадження заявник ОСОБА_1 зазначив, що метою встановлення факту перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей є необхідним йому для вирішення питання про звільнення з військової служби, відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Проте встановлення такого факту могло б мати негативні наслідки для матері дітей.
З огляду на зазначене, вбачається, що ця справа пов`язана з вирішенням спору про право - зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні та утриманні дітей та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дітей.
Доведення факту самостійного утримання і виховання дитини пов`язане із встановленням обставин щодо невиконання матір`ю дитини материнських обов`язків, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного утримання дитини не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дітей.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного утримання дітей одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дітей щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дітей. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Враховуючи викладене суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що подана ОСОБА_1 заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає розгляду у порядку окремого провадження, оскільки у даній справі наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі матері дітей ОСОБА_2 у вихованні та утриманні неповнолітнього ОСОБА_5 02 серпня 2008 року, та/або ухилення від такої участі, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника, і підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду викладених у постановах від 27 березня 2025 року у справі № 353/886/24 (провадження №61-15497св24), від 20 лютого 2025 року у справі № 128/3616/24 (провадження №61-518св25).
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
За встановлених у справі обставин факт самостійного утримання дитини не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано залишив заяву без розгляду з підстав, передбачених частиною четвертою статті 315 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, а свідчать про неправильне тлумачення заявником норм процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційна скарга до задоволення не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Морозов Вадим Юрійович, залишити без задоволення.
Ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 24 грудня 2025 року. 

Головуючий: 

Судді: