ПОСТАНОВА 
Іменем України

17 грудня 2025 року         м. Кропивницький

справа № 396/1956/25
провадження № 22-ц/4809/1805/25 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Мурашка С. І., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2025 року у складі головуючого судді Русіної А. А.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви і ухвали суду першої інстанції.
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 28 квітня 1990 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, який розірвано 19 листопада 2003 року.
На підставі договору купівлі - продажу будинку, укладеного 22 квітня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Новоукраїнської державної нотаріальної контори Українською Н. М. та зареєстрованого в нотаріальному реєстрі за № 883, позивач набув право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 26 серпня 2025 року, за адресою: АДРЕСА_1 , крім позивача також зареєстровані відповідачка ОСОБА_2 та дочка позивача ОСОБА_3 .
Вказує, що з 2003 року після розлучення відповідачка не заявляла ніяких майнових претензій на житловий будинок, не користувалась та не користується ним, не несла та не несе жодних витрат по утриманню будинку та сплаті комунальних послуг.
Позивач зазначає, що реєстрація місця проживання ОСОБА_2 за адресою по АДРЕСА_1 , є перешкодою для отримання ним субсидії та нарахування більших комунальних платежів.
ОСОБА_1 вказує, що рішенням Новоукраїнського районного суду від 19 жовтня 2022 року у справі №396/1070/22 за аналогічним позовом, позивачу було відмовлено у задоволенні його позовних вимог, з наступних підстав. Зокрема, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 28 квітня 1990 року, 19 листопада 2003 року шлюб між ними було розірвано. Таким чином, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ,було придбано у 1994 році - під час перебування сторін у шлюбі. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) так і норми СК України. Відповідно до статті 22 КпШС УРСР (в редакції, який діяв на час придбання будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Застосовуючи презумпцію права спільної власності подружжя суд відмовив у задоволенні позову.
У свою чергу, підстави звернення до суду з даним позовом є відмінними від підстав у справі №396/1070/22, що пояснюється наступним. Так, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Таким чином, визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, вони склались між власником житла та членами його сім`ї, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч. 2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Оскільки відповідачка в належному позивачеві житлі не проживає понад один рік, її особисті речі в квартирі відсутні, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, а її реєстрація створює позивачеві перешкоди в користуванні належною йому власністю, обмежуючи його майнові права, через що він вимушений сплачувати за відповідачку додатково комунальні послуги, що негативно впливає на його матеріальний стан, тому позивач наполягає на необхідності задоволення його позову, із визнанням відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком.

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції встановив, що у провадженні Новоукраїнського районного суду на розгляді перебувала цивільна справа №396/1070/22 провадження № 2/396/450/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Рішенням суду від 19 жовтня 2022 року в задоволені позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 02 грудня 2022 року. З огляду на вище зазначене, суд прийшов до висновку про відмову у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки наявне рішення, що набрало законної сили у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2025 року та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вказав, що підстави звернення до суду з даним позовом є відмінними від підстав звернення у справі №396/1070/22. 
Так, про наявність своїх порушених прав в частині заперечення спільної власності подружжя на житловий будинок, відповідачці стало відомо в 2022 році, оскільки у відзиві від 22 вересня 2022 року у справі № 396/1070/22 ОСОБА_2 вказувала, що позивач неодноразово звертався з позовом до відповідачки про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення, що підтверджується ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2008 року (справа № 2-1042), ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09 вересня 2009 року (справа № 2-807/2009) та ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 03 листопада 2021 року (справа № 3- 1183). Проте протягом трьох років з дати, коли відповідачка дізналася про порушення свого майнового права вона не зверталася з відповідним позовом до суду, відтак під час розгляду даної справи презумпція права спільної власності подружжя не підлягає застосуванню, оскільки сплинув час, відведений для визначення частки відповідачки в спільному майні подружжя.
Позивач вказує, що факт реєстрації відповідачки за вищевказаною адресою, у домоволодінні позивача, порушує його право на вільне розпорядження і користування майном. Зокрема, як уже зазначалося, він позбавлений можливості оформити соціальні виплати.
Зазначає, що обґрунтовуючи позовні вимоги у справі № 396/1070/22 позивач вказав, як підставу для задоволення позову те, що він є одноособовим власником спірного будинку, проте підставою для задоволення позову у справі № 396/1956/25 є втрата презумпції права спільної власності подружжя, у зв`язку зі спливом часу, відведеним для визначення частки відповідачки в спільному майні подружжя.
Позивач наголошує, що відповідачка в належному йому житлі не проживає понад один рік, її особисті речі в будинку відсутні, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, а її реєстрація створює позивачеві перешкоди в користуванні належною йому власністю, обмежуючи майнові права позивача, через що він вимушений сплачувати за відповідачку додатково комунальні послуги, що негативно впливає на його матеріальний стан.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачкою не подано, що згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Іванченка В. В., відповідачки ОСОБА_2 , вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції – скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Необхідність застосування вказаної норми права зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову.
Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції встановив, що у провадженні Новоукраїнського районного суду на розгляді перебувала цивільна справа №396/1070/22 провадження № 2/396/450/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Рішенням суду від 19 жовтня 2022 року в задоволені позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 02 грудня 2022 року. З огляду на це суд дійшов висновку про наявність передбачених п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України підстав для відмови у відкритті провадження, оскільки наявне рішення, що набрало законної сили у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У постанові від 9 вересня 2020 року у справі № 520/18820/19 (провадження № 61-2294св20) Верховний Суд дійшов висновку про те, що критеріями відмови у відкритті провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України є: наявна тотожність спірних правовідносин (спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав у різних цивільних справах) та судове рішення по тотожній справі, що набрало законної сили.
При цьому критерій тотожності підлягає оцінці тільки після набрання відповідним рішенням законної сили.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку про те, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2022 року у справі №396/1070/22 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог у справі №396/1070/22, ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником будинку АДРЕСА_1 . Будинок належить йому на підставі договору купівлі – продажу будинку. 28.04.1990 року він одружився з ОСОБА_2 . У 1993 році у них народилася дочка ОСОБА_4 . У 1994 році за власні кошти позивач придбав будинок АДРЕСА_1 . Згоду на купівлю будинку відповідачка не давала. 19.11.2003 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з матір?ю. Відповідачка разом з дочкою виїхали із вказаного будинку та проживали весь час в іншому помешканні. Упродовж всього періоду після розлучення (2003-2022 роки) позивачка не заявляла ніяких претензій щодо вищевказаного будинку, житловим приміщенням не користувалася, ніяких відносин з власником будинку не підтримувала та за вказаною адресою не з?являлася, також не несла ніяких витрат по утриманню житлового приміщення, оплаті комунальних послуг. При цьому ніяких перешкод в користуванні вказаним приміщенням позивач відповідачці не чинив. Звернутися до відповідачки стосовно зняття її з реєстраційного обліку добровільно позивач не має можливості, так як відповідачка відмовляється з ним спілкуватися, зв?язок з нею не підтримує. Оскільки відповідач не є членом сім?ї позивача, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, факт її реєстрації за вищевказаною адресою, порушує його право на вільне розпорядження і користування будинком, тому він звернувся до суду (а.с.34-36).
Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначав, що підстави звернення до суду з даним позовом є відмінними від підстав у справі №396/1070/22, що пояснюється наступним. Так, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Таким чином, визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, вони склались між власником житла та членами його сім`ї, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч. 2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач в належному позивачеві житлі не проживає понад один рік, її особисті речі в квартирі відсутні, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, а її реєстрація створює позивачеві перешкоди в користуванні належною йому власністю, обмежуючи його майнові права, через що він вимушений сплачувати за відповідачку додатково комунальні послуги, що негативно впливає на його матеріальний стан, тому позивач наполягає на необхідності задоволення його позову, із визнанням відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком.
Таким чином, колегією суддів установлено, що у даній справі та у справі №396/1070/22 співпадають предмет позову та склад учасників справи, однак підстави позову є різними. Зокрема, у справі № 396/1070/22 позивач вказав, як підставу позову те, що він є одноособовим власником спірного будинку, проте підставою для звернення з позовом у даній справі позивач зазначив втрату презумпції права спільної власності подружжя, у зв`язку зі спливом часу, відведеним для визначення частки відповідачки в спільному майні подружжя.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст.379 ЦПК України, підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки оскаржена ухвала Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2025 року про відмову у відкритті провадження постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 22.12.2025.

Головуючий С. М. Єгорова
Судді С. І. Мурашко
О. І. Чельник