ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" січня 2026 р. Справа№ 910/13070/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Михальської Ю.Б.
суддів: Мальченко А.О. 
Тищенко А.І. 

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.
за участю представників: згідно з протоколом судового засідання від 13.01.2026,

розглянувши апеляційну скаргу Київської міської ради
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.10.2025
за заявою Київської міської ради про забезпечення позову 
у справі №910/13070/25 (суддя Васильченко Т.В.)
за позовом Київської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вател Бюті»
про  усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог і підстави заяви про забезпечення позову

Київська міська рада (далі, позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вател Бюті» (далі, відповідач) про усунення перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міськради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, місце розташування якої: місто Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 5А, шляхом зобов`язання ТОВ «Вател Бюті» знести об`єкт самочинного будівництва загальною площею 22,2 кв.м., право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войнарської І.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.01.2014 індексний номер: 10218119, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250559080000.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Київською міською радою, як розпорядником майна територіальної громади міста Києва, жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: проспект Оболонський, 5А в Оболонському районі м. Києва, на якій розташоване належне ТОВ «Вател Бюті» нежитлове торгове приміщення будівлі літери «А» загальною площею 22,2 кв.м., у власність чи користування фізичним та/або юридичним особам не приймала. Зазначений об`єкт є самочинним будівництвом та підлягає знесенню для усунення перешкод позивачу у володінні та розпорядженні земельною ділянкою.
Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій Київська міська рада просила суд:
- забезпечити позов у господарський справі за позовом Київської міської ради до ТОВ «Вател Бюті» про усунення перешкод власнику у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва шляхом накладання арешту на нежитлове торгове приміщення, загальною площею 22,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 5А (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250559080000), що зареєстрований на праві власності за ТОВ «Вател Бюті».
Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, позивач зазначає, що зареєстроване за ТОВ «Вател Бюті» нежитлове торгове приміщення загальною площею 22,2 кв. м. на земельній ділянці комунальної власності по проспекту Оболонському, 5А в Оболонському районі м. Києва є самочинним будівництвом та підлягає знесенню.
Київська міська рада звертає увагу на те, що можливість відповідача як власника в будь-який момент розпорядитися об`єктом самочинного будівництва шляхом відчуження є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. 
Вибуття предмету спору (нежитлових будівель) з володіння відповідача призведе до неможливості задоволення позову через неналежність відповідача. Окрім цього, зміна власника нерухомого майна після прийняття відповідного рішення (у разі невжиття заходів забезпечення позову) у судовій справі чи продовження будівництва може також унеможливити виконання майбутнього рішення суду у цій справі. Наразі наявний ризик здійснення нових правочинів з метою унеможливлення виконання майбутнього рішення суду.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 у справі №910/13070/25 у задоволенні заяви Київської міської ради про забезпечення позову відмовлено.
Постановляючи вказану ухвалу, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви Київської міської ради про забезпечення позову, оскільки необхідність у застосуванні судом визначених заявником заходів не обґрунтована і документально не підтверджена, так як не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, так само як і не містить документального підтвердження наявності фактичних обставин, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. 
За висновками суду заявник не надав жодних доказів наявності ані фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, ані вчинення відповідачем реальних дій з метою унеможливлення виконання рішення суду. Не наведено заявником у заяві про забезпечення позову і обставин на підтвердження вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «Вател Бюті» конкретних дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання, в тому числі, дій спрямованих на відчуження належного йому майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятою ухвалою, 06.11.2025 через підсистему «Електронний суд» Київська міська рада звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 у справі №910/13070/25 та прийняти нову, яким задовольнити заяву Київської міської ради про забезпечення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права (статей 73, 76-79, 86, 136, 137 Господарського процесуального кодексу України), що відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для її скасування.
Позивач наголошує, що фактично обставини справи стосуються використання ТОВ «Вател Бюті» земельної ділянки комунальної власності під об`єктом самочинного будівництва без відведення такої ділянки у користування під будівництво, без отримання дозвільних документів.
За доводами позивача виконання в майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач спірне нерухоме майно у власності, оскільки вибуття такого майна з власності ТОВ «Вател Бюті» може призвести до нових реєстраційних дій щодо нього та призведе до необхідності звернення з новим позовом, а отже, застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно безпосередньо пов`язано із предметом позову.
Накладення арешту на спірне нерухоме майно забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість захисту порушеного права у разі задоволення позову та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача, не порушить прав та охоронюваних законом інтересів відповідача у справі чи інших осіб, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо розпорядження цим майном відповідачем задля запобігання перешкод у поновлені порушеного права у разі задоволення позову.
Отже, застосування заходу забезпечення позову гарантуватиме у майбутньому поновлення порушеного права у разі задоволення позову, оскільки залежить від наявності у відповідача спірного нерухомого майна.

Узагальнені доводи заперечень на апеляційну скаргу 

Відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги 

Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Частиною 1 статті 271 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2025 апеляційну скаргу Київської міської ради на ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 у справі №910/13070/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.
Колегією суддів установлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 у справі №910/13070/25; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів оскарження ухвали з Господарського суду міста Києва.
17.11.2025 матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 у справі №910/13070/25 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради на ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 у справі №910/13070/25, призначено до розгляду апеляційну скаргу на 13.01.2026.
У судовому засіданні 13.01.2026 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників справи

У судове засідання, призначене на 13.01.2026, з`явився представник позивача.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується довідкою про доставку ухвали суду від 04.12.2025 до електронного кабінету відповідача в підсистемі «Електронний суд».
Згідно з частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даній справі за відсутності представника відповідача.
Позивач у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, дійшов висновку щодо наявності підстав для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 у даній справі та задоволення заяви Київської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову з огляду на таке.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначені статтею 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у рішенні від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.
Таким чином, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого судового рішення, що повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Господарський суд має враховувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.
Відповідно до частини 2 статті 136 Господарського процесуального кодексу України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
Статтею 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (частина 11 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Тобто забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19.
Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.
Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, від 18.12.2018 у справі №912/1616/18 та від 26.09.2019 у справі №917/751/19.
Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Варто зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Також колегія суддів звертає увагу, що під час вирішення питання про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову суд не має вдаватися до оцінки обґрунтованості позову та вірогідності його задоволення, а повинен керуватися власним уявленням про те, чи може у даному випадку невжиття відповідних заходів забезпечення позову утруднити чи зробити неможливим ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду у разі задоволення позову.
Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, позовні вимоги у даній справі обґрунтовані тим, що позивачем виявлено факт незаконного використання та зайняття земельної ділянки за адресою: проспект Оболонський, 5А в Оболонському районі м. Києва, яка перебуває у комунальній власності, шляхом здійснення на ній самочинного будівництва та реєстрації у подальшому права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове торгове приміщення будівлі літери «А» загальною площею 22,2 кв.м. за ТОВ «Вател Бюті».
Позивач зазначає, що первинна реєстрація права власності на нежитлове торгове приміщення будівлі літери «А» загальною площею 22,2 кв.м. була здійснена за приватним підприємством «А.С.К.-ГРУП» 21.12.2023 на підставі рішення Господарського суду Запорізької області від 09.12.2013 у справі № 908/3936/13.
У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу № 1153, укладеного між ПП «А.С.К.-ГРУП» та ТОВ «ВАЙТ-2013» 21.12.2013 право власності на нежитлове торгове приміщення будівлі літери «А» загальною площею 22,2 кв.м. зареєстровано за ТОВ «ВАЙТ-2013».
23.01.2014 право власності на нежитлове торгове приміщення будівлі літери «А» загальною площею 22,2 кв.м. зареєстровано за ТОВ «Вател Бюті» на підставі договору купівлі-продажу № 43, який було укладено між ТОВ «ВАЙТ-2013» та ТОВ «Вател Бюті».
Відомості про перехід права власності до ТОВ «Вател Бюті» підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №448549760 від 21.10.2025.
Однак, як зазначає позивач, згідно з долученими до матеріалів справи листів Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва №073-2831 від 19.08.2025, №073-3516 від 03.10.2025, Департаменту територіального контролю міста Києва від 26.08.2025, Департаменту земельних ресурсів №057-10522 від 13.08.2025, Департаменту комунальної власності м. Києва №062/06-13-5536 від 15.10.2025, Департаменту містобудування та архітектури №055-11199 від 19.08.2025, КП КМР «КМ БТІ» №062/14-9284 від 02.10.2025, Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва не видавав, не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт і засвідчують прийняття закінченого будівництвом об`єкту - споруди (павільйону) за адресою проспект Оболонський, 5А в Оболонському районі м. Києва, до Департаменту не надходили документи, визначені Законом, Порядком виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466 та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, щодо об`єкта будівництва - споруди (павільйону) за адресою: м. Київ, Оболонський район, просп. Оболонський, 5А; у Реєстрі адрес у місті Києві, який ведеться Департаментом згідно з Положенням про реєстр адрес у місті Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 № 337/9394 «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів у місті Києві» відсутні відомості про документи щодо присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси просп. Оболонський, 5-А в Оболонському районі м. Києва та об`єкту нерухомого майна, що позначений у додатку 2 та 3 до звернення, зокрема нежитловому приміщенню, нежитловому торговому приміщенню будівлі літери «А»; згідно з даними електронної бази документообігу Департаменту, даними Міської інформаційно-аналітичної системи забезпечення містобудівної діяльності «Містобудівний кадастр м. Києва» містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за адресою: просп. Оболонський, 5-А у Оболонському районі м. Києва (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:78:092:0035) не надавались; за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Київ, просп. Оболонський, 5-А, у Оболонському районі не проводилась; нерухоме майно - нежитлові приміщення за адресами, зокрема просп. Оболонський, 5А в Оболонському районі м. Києва (нежитлове торгове приміщення будівлі літери «А» загальною площею 22,2 кв. м.) не належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, інформація щодо належності цього майна до комунальної власності у минулому, відсутня, приватизація об`єктів нерухомості за вказаними адресами Департаментом не здійснювалась, договори оренди не укладались.
Позивач наголошує, що Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою проспект Оболонський, 5А в Оболонському районі м. Києва у власність чи користування фізичним та/або юридичним особам не приймала.
Отже, за доводами позивача в даній справі, спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом у розумінні статті 376 Цивільного кодексу України, а реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України, є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Тобто, в розумінні вказаної статті така реєстрація може відбутися виключно на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки, якого у спірному випадку не існує.
Таким чином, як стверджує позивач, оскільки зареєстроване первинно на праві власності за ПП «А.С.К.-ГРУП», а наразі належне відповідачу нежитлове торгове приміщення загальною площею 22,2 кв.м. на земельній ділянці комунальної власності по проспекту Оболонському, 5А в Оболонському районі м. Києва є самочинним будівництвом, воно підлягає знесенню задля усунення позивачу перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, на якій воно розташоване.
За твердженнями позивача невжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове торгове приміщення загальною площею 22,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 5А (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250559080000), що зареєстрований на праві власності за ТОВ «Вател Бюті», може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади міста Києва, зокрема реально та безперешкодно реалізувати усі правомочності власника спірної земельної ділянки комунальної власності. Виконання в майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач спірне нерухоме майно у власності, оскільки вибуття такого майна із власності ТОВ «Вател Бюті» може призвести до нових реєстраційних дій щодо нього та призведе до необхідності звернення з новим позовом, а отже, застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно безпосередньо пов`язано із предметом позову. 
Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не може погодитися з ухвалою місцевого господарського суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги Київської міської ради вважає обґрунтованими з огляду на таке.
Як уже зазначалося, позивач звернувся до господарського суду з позовом до ТОВ «Вател Бюті», в якому просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, місце розташування якої: місто Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 5А, шляхом зобов`язання ТОВ «Вател Бюті» знести об`єкт самочинного будівництва загальною площею 22,2 кв.м., право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войнарська І.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.01.2014 індексний номер: 10218119, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250559080000.
Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.
Враховуючи те, що спірний об`єкт нерухомого майна, відомості про який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, може бути відчужений на користь третьої особи, зокрема й на користь фізичної особи, колегія суддів погоджується з доводами позивача щодо необхідності накладення арешту на це майно.
Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу (частина 4 статті 45 Господарського процесуального кодексу України), тобто відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові.
Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу.
Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Відповідачем(ами) у даних категоріях спорів виступають власник(и) об`єкта нерухомого майна.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що можливе відчуження відповідачем об`єкта нерухомого майна на користь третіх осіб унеможливить ухвалення рішення про задоволення позову, пред`явленого саме до вказаного відповідача.
Статтею 48 Господарського процесуального кодексу України регулюється порядок заміни неналежного відповідача.
Враховуючи ті обставини, що за ТОВ «Вател Бюті» на даний час зареєстровано право власності на нерухоме майно - нежитлове торгове приміщення загальною площею 22,2 кв.м., з правомірністю набуття якого позивач не погоджується, виконання в майбутньому судового рішення у даній справі за умови задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від того, чи матиме відповідач спірне нерухоме майно у власності, з яким юридично буде пов`язана і доля земельної ділянки, на якій будівля розташована.
Отже, апеляційним господарським судом враховано можливість відчуження відповідачем спірного об`єкта нерухомості на користь третіх осіб необмежену кількість разів, що в результаті може призвести до неправомірного затягування судового процесу та ускладнення захисту порушеного права в строки, передбачені процесуальним законом.
Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача, що відсутність на даний час будь-яких доказів, які б підтверджували наміри відповідача здійснити відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, не спростовує наявності у останнього як у власника потенційної можливості його відчуження у будь-який час, якщо не вжити заходи забезпечення позову.
Верховний Суд у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 наголошував на тому, що можливість відповідача у будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.
За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументами позивача про те, що у випадку невжиття вищезазначеного заходу забезпечення позову, рішення суду не виконає свою правову роль та не призведе до захисту та відновлення порушеного права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що забезпечення позову в обраний прокурором спосіб пов`язано із забезпеченням можливості поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів держави в разі задоволення позову, а обраний захід є адекватними змісту права, про яке заявлено захист і не виходять за його межі, а також базується на обґрунтованих та вмотивованих припущеннях.
Статтею 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Відповідно до частин 5, 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що заявником належним чином обґрунтовано, що невжиття визначеного ним заходу забезпечення позову порушить права та в подальшому утруднить чи може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви Київської міської ради про забезпечення позову.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача щодо наявності підстав для забезпечення позову у даній справі, а тому визнає висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви Київської міської ради помилковим.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно зі статтею 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу Київської міської ради обґрунтованою та такою, що спростовує висновки суду першої інстанції, викладені в оскарженій ухвалі суду. Ухвала Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 у даній справі підлягає скасуванню, а заява Київської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову задоволенню.
Питання розподілу судових витрат за перегляд ухвали судом апеляційної інстанції у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України має бути вирішене судом першої інстанції за результатом розгляду справи по суті.
Керуючись статтями 136, 137, 144, 255, 269, 270, 271, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської міської ради на ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 у справі №910/13070/25 задовольнити.
Ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 у справі №910/13070/25 скасувати.
Прийняти нове рішення, яким заяву Київської міської ради про забезпечення позову задовольнити.
Вжити заходи забезпечення позову, а саме: 
Накласти арешт на нежитлове торгове приміщення, загальною площею 22,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 5А (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250559080000), що зареєстроване на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Вател Бюті».
Стягувачем за цією постановою є Київська міська рада (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; код ЄДРПОУ 22883141).
Боржником за цією постановою є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вател Бюті» (04209, м. Київ, вул. Озерна, 18/33; код ЄДРПОУ 39059418).

Постанова є виконавчим документом, набирає законної сили з 13.01.2026 та може бути пред`явлена до виконання в передбаченому чинним законодавством порядку до 13.01.2029.

Матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 у справі №910/13070/25  повернути до місцевого господарського суду. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.01.2026.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська 

Судді А.О. Мальченко

А.І. Тищенко