ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" грудня 2025 р.                               Справа№ 910/6656/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Барсук  М.А.
суддів:            Пономаренка  Є.Ю. 
          Гаврилюка  О.М. 
 
при секретарі:          Овчинніковій Я.Д.;

за участю представників сторін:
від позивача: Питель М.В.;
від відповідача: Орлов О.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний комплекс-МК"
на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 
у справі №910/6656/25 (суддя Бондаренко-Легких Г.П.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Ремдорбуд"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний комплекс-МК"
про стягнення 1 299 159, 06 грн, -

В  С  Т  А  Н  О  В  И  В:

Короткий зміст позовних вимог 

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер Ремдорбуд" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний комплекс-МК" про стягнення 1 299 159, 06 грн заборгованості, з яких 1 000 000, 00 грн основного боргу, 226 912, 49 грн інфляційних втрат, 72 246, 57 грн 3 % річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору №29/12-2021 про надання поворотної фінансової допомоги (безвідсоткової позики) від 29.12.2021 в частині своєчасного та повного повернення наданої фінансової допомоги.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 провадження у справі №910/6656/24 в частині основного боргу у розмірі 31 000, 00 грн закрито, у зв`язку з відсутністю предмета спору, на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
В іншій частині позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний комплекс-МК" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Ремдорбуд" борг у розмірі 969 000 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 12 000 грн 01 коп.
Відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині 3% річних у розмірі 72 246, 57 грн та інфляційних втрат у розмірі 226 912, 49 грн.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що відповідач після відкриття провадження у даній справі повернув позивачу грошові кошти у загальному розмірі 31 000, 00 грн.
В решті вимог про стягнення коштів позики суд дійшов висновку про їх обґрунтованість.
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд вказав, що вони нараховані за неповернення у строк кредитних коштів, що не відповідає вимогам чинного законодавства під час дії воєнного стану.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Медичний комплекс-МК" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 у справі №910/6656/25 в частині позовних вимог щодо основного боргу та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- додатковими угодами №1 та №2 до Договору сторони погодили внести зміни шляхом викладення у новій редакції, зокрема, пункту 2.3 Договору, яким встановлювався строк повернення позики;
- договором у редакції додаткових угод №1 та №2 не встановлено конкретного строку повернення позики, тому цей строк у розумінні ст. 1049 ЦК України визначається моментом пред`явлення вимоги, яку позивач не заявляв;
- відповідач не мав об`єктивної можливості виконати зобов`язання у спосіб, передбачений умовами Договору, без порушення чинного законодавства України, а саме шляхом перерахування коштів на рахунок в  АТ «СБЕРБАНК»;
- відповідач частково сплатив ще 25 000,00 грн та 10 000,00 грн на підставі платіжних інструкцій  від 16.07.2025р. №25 та від 18.09.2025р. №42;
- судом невірно розраховано суму судового збору, а саме стягнуто 12  000,01 грн замість 11  628,00 грн;
- покладення на відповідача судового збору в частині закриття провадження справи не передбачено жодним положенням ГПК України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/6656/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Гаврилюк О.М.
Ухвалою суду від 07.10.2025 залишено без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний комплекс-МК" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 у справі №910/6656/25 та надано строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків шляхом подання сплати судового збору в сумі 17 442, 00 грн.
Апелянтом протягом встановленого строку з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху були усунені недоліки.
Ухвалою суду від 27.10.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 25.11.2025.
24.11.2025 на адресу суд через підсистему Електронний суд від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
В судове 25.11.2025 засідання представники сторін не з`явились.
Ухвалою суду від 25.11.2025 призначено розгляд справи на 11.12.2025.

Позиції учасників справи

10.12.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли письмові пояснення на подану апеляційну скаргу.
10.12.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про залишення даних пояснень без розгляду.
Колегія суддів дійшла до висновку про залишення поданих позивачем пояснень без розгляду з наступних підстав.
Так, ухвалою суду від 27.10.2025 учасникам було встановлено строк для подання пояснень, клопотань заперечень протягом 15 днів з моменту отримання ухвали суду.
Як вбачається з довідки про доставку електронного документа, ухвалу суду від 27.10.2025 було доставлена до електронного кабінету позивача 28.10.2025 о 17:04.
Тобто, у позивача строк на можливість реалізації свого права з подачі письмових пояснень закінчувався 13.11.2025.
В той же час, письмові пояснення подані позивачем 10.12.2025, тобто після спливу визначеного судом апеляційної інстанції строку. 
Згідно ч. 1 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 вказаної статті).
В свою чергу, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України).
Позивачем відповідної заяви про продовження строку на подання письмових пояснень до закінчення цього строку подано не було.
Враховуючи вищевикладене, подані позивачем письмові пояснення залишаються без розгляду.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

29.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер Ремдорбуд", як позикодавцем (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Медичний комплекс-МК", як позичальником (відповідач) укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги (безвідсоткової позики) №29/12-2021.
Цей договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до " 05" листопада 2022 року, але в будь-якому разі невиконані зобов`язання сторін залишаються чинними до їх повного виконання (пункт 4.1. договору).
Згідно пункту 1.1. договору позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов`язується повернути її, в порядку та на умовах, передбачених цим договором.
Поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковими до повернення (пункт 1.2. договору).
У відповідності до пунктів 2.1. та 2.2. договору, поворотна фінансова допомога надається позикодавцем позичальнику в національній валюті України у розмірі 1 000 000, 00 грн. Поворотна фінансова допомога надається позичальнику на безоплатній основі, тобто нарахування процентів або надання позичальником інших видів компенсацій у вигляді плати за надання допомоги не передбачено. Позика надається шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позикодавця.
Позивач 29.12.2021 перерахував на рахунок відповідача поворотну фінансову допомогу згідно договору у розмірі 1 000 000, 00 грн
Відповідно до пункту 2.3. договору поворотна фінансова допомога надається строком до 29.12.2022 та підлягає поверненню позичальником у цей строк позикодавцю.
Позивач стверджує, що відповідач в строк, встановлений договором не повернув суму фінансової допомоги.
Пунктом 3.1. договору встановлено, що сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором відповідно до чинного законодавства України.
З огляду на зазначене, позивач просить стягнути з відповідача суму неповернутої позики у розмірі 1 000 000, 00 грн та за несвоєчасне повернення вказаної суми позивач нараховує та просить додатково стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 72 246, 57 грн та інфляційні втрати у розмірі 226 912, 49 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч. ч 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Матеріали справи свідчать про те, що укладені між сторонами договори про надання поворотної фінансової допомоги є договорами позики, згідно з якого в силу вимог ст. 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не заперечується, що позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти за договором №29/12-2021 від 29.12.2021 у розмірі 1 000 000, 00 грн (поворотна фінансова допомога/позика).
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
В пункті 2.3. договору зазначено, що поворотна фінансова допомога надається строком до 29.12.2022 та підлягає поверненню позичальником у цей строк позивачу.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що між сторонами укладались додаткові угоди до договору №29/12-2021 від 29.12.2021, якими внесено зміни у п. 2.3. договору, у зв`язку із чим сторонами не було встановлено конкретного строку погодження позики.
Водночас, колегія суддів відхиляє такі твердження апелянта, оскільки зі змісту додаткових угод № 1 та № 2 вбачається, що вони були направлені саме на погодження продовження терміну дії договору, а не строку виконання зобов`язань з повернення позики, як вбачається з п. 1.1. додаткових угод.
Вказане підтверджується тим, що сторони вносили зміни в пункт 4.1. договору та викладали пункт в наступній редакції: "Цей договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до " 28" грудня 2023 року / " 27" грудня 2024 року, але в будь-якому разі невиконані зобов`язання сторін залишаються чинними до їх повного виконання".
Хоча сторони вносили зміни до пункту 2.3. договору, в яких повторно зазначали про продовження строку дії договору, тобто до 28.12.2023 та 27.12.2024 відповідно, водночас відповідні зміни не можуть бути підтвердженням того, що сторони погодили інший строк виконання зобов`язання із повернення позики, а саме до 29.12.2022 включно, або скасували такий погоджений у договорі строк.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, строк виконання зобов`язання та строк дії договору, це різні поняття. Строк дії договору - це період, протягом якого договір є чинним. Строк виконання зобов`язання - це термін, до якого сторона зобов`язана виконати певні дії або утриматися від них. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання невиконаних зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2018 у справі №910/9072/17 та Верховний Суд у постанові від 22.06.2023 у справі №925/1238/22, від 14.09.2023 у справі №910/4725/22 зазначає про те, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього. Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки за загальним правилом, закріпленим у статті 599 Цивільного кодексу України, такою підставою є виконання, проведене належним чином. Закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції вірно відхилив посилання відповідача на укладені додаткові угоди № 1 від 03.10.2022 та № 2 від 27.12.2023, оскільки внесені сторонами зміни фактично стосувались строку дії договору, в той час коли відповідач був зобов`язаний здійснити повернення грошових коштів у строк  до 29.12.2022 включно.
Доводи відповідача, що банківський рахунок позивача згідно реквізитів договору відкритий в АТ "Сбербанк" та те, що сума позики повинна бути повернута на такий рахунок, що в свою чергу є неможливим, спростовуються іншими доводами відповідача, а саме тим, що у відзиві та додаткових поясненнях останній стверджує, що він вийшов на зв`язок з позивачем, якій надав реквізити банку для перерахування коштів на виконання умов договору. 
Так, відповідач надав докази часткового погашення заборгованості перед позивачем шляхом перерахуванням грошових коштів на банківський рахунок позивача, який відкритий в АТ "Укргазбанк".
А тому доводи апелянта в цій частині суд першої інстанції правомірно відхилив.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, після відкриття провадження у даній справі, відповідач в червні та липні 2025 частково повернув позику у загальному розмірі 31 000, 00 грн, щодо якої суми суд закрив провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
При цьому, в апеляційній скарзі відповідач посилається на здійснення додаткової часткової оплати за спірним договором, у зв`язку із чим ним були додані до апеляційної скарги платіжні доручення № 25 від 16.07.2025 у сумі 25  000,00 грн та № 42 від 18.09.2025 на суму 10  000,00 грн.
Відповідно до частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
За змістом ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Системний аналіз статей   80,   269 ГПК   свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Прийняття судом (у т.ч. апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку є можливим лише у разі наявності об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.
При цьому приписи ч. 3   ст. 269 ГПК   передбачають наявність критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи».
При поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
Вказаний висновок щодо застосування норми   ст.269 ГПК   викладений у постановах Верховного Суду від 07.09.2021 у справі 912/2294/20, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17.
Відповідачем не наведено причин, що об`єктивно не залежали від нього, та з яких він не міг подати відповідні докази до суду першої інстанції до ухвалення оскаржуваного рішення.
Відповідач лише посилається на те, що позивач не повідомив суд першої інстанції про погашення заборгованості.
Водночас, відповідні доводи не можуть бути належним обґрунтуванням обставин неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача, оскільки стаття 2 ГПК України встановлює основні засади (принципи) господарського судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність.
Більше того, платіжне доручення № 42 від 18.09.2025 на суму 10  000,00 грн взагалі не існувало на момент ухвалення оскаржуваного рішення.
Згідно зі     статтею 13 вказаного Кодексу судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Тобто, з огляду на основні засади господарського судочинства, саме на відповідача покладався обов`язок доводити обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, а саме щодо здійснення повного розрахунку за договором.
Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.
Суд враховує, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип «рівної зброї» («equality of arms»), згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.
Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27.10.1993 та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996).
У зв`язку з чим колегія суддів дійшла до висновку, що долучені відповідачем до апеляційної скарги нові докази (які були відсутні у суду першої інстанції на час винесення оскаржуваного рішення) до розгляду колегією суддів не приймаються.
Водночас, відповідач не позбавлений можливості надати докази оплати ним заборгованості на стадії виконання судового рішення.
При цьому, скасування рішення суду з тих підстав, що сторона спору вчинила дії, які направлені, по суті, на вирішення питання шляхом фактично позапримусового виконання зобов`язання, однак за відсутності поданих до суду доказів такого виконання, означало б скасування законного та обґрунтованого рішення, яке ухвалене за результатами встановлення фактичних обставин справи, надання оцінки доказам, правильного застосування норм матеріального і процесуального права.
За  ст. 275 ГПК України  суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;
2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення;
3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;
4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;
5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;
6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;
7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1 - 6 частини першої цієї статті.
Статтею 278 ГПК України  визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині. Відповідно до наведеної статті судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених ст. ст.  226  та  231  цього  Кодексу.
Разом з тим  статтею 276 ГПК України    унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, у розумінні  статті 278 ГПК України  підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі є порушення судом процесуального законодавства, зокрема, й коли суд першої інстанції не врахував обставини того, що предмет спору припинив існувати до ухвалення рішення.
Водночас, коли порушення  ГПК України  судом першої інстанції не допущено та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, встановлення апеляційним судом обставин припинення існування предмету спору саме по собі не може бути підставою для скасування судового рішення згідно зі  статтею 278 ГПК України  та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої  статті 231 ГПК України.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.08.2024 у справі № 916/3006/23.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
А тому, оскільки відповідач, в порушення вищезазначених норм закону та умов договору, неналежним чином виконав своє зобов`язання з дострокового повернення позики, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 969 000,00 грн.
Оскаржуваним судовим рішенням також було відмовлено у стягненні нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат з посиланням на пункт 18 "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України.
Рішення суду першої інстанції у цій частині апелянтом не оскаржується, та відповідно до приписів ст. 269 ГПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.
Як вбачається з оскаржуваного рішення, у зв`язку із закриттям провадження у справі в частині стягнення 31  000,00 грн. основного боргу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України суд першої інстанції судові витрати позивача в частині закритого провадження у справі покладав на відповідача, оскільки задоволення вимог позивача відповідачем відбулося після відкриття провадження у справі.
Відповідно до частини 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно із пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Тобто, наведеною нормою Закону України "Про судовий збір"  передбачено повернення судового збору в разі закриття (припинення) провадження у справі.
Пунктом 2 частини 1  статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
У постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 903/181/19, викладено таку правову позицію: "лише висновок суду першої інстанції про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково свідчить про вирішення спору по суті розглянутих вимог. Натомість, у тому випадку, коли в резолютивній частині судового рішення зазначається про закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у зв`язку з відсутністю предмету спору, спір по суті у відповідній частині не вирішується, навіть якщо розгляд справи по суті закінчується ухваленням рішення суду, без постановлення відповідної ухвали, як окремого процесуального документа.
Відповідно, у такому разі (закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у резолютивній частині рішення) норма частини 9  статті 129 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, не застосовуються і не може бути підставою для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у повному обсязі, в тому числі і щодо частини із заявлених вимог, за якою провадження було закрито.
У зазначеній нормі Господарського процесуального кодексу України йдеться про здійснення розподілу судових витрат між сторонами у справі у разі вирішення спору по суті. Водночас, така норма не застосовується, якщо Закон України «Про судовий збір» у такому випадку передбачає повернення судового збору з Державного бюджету України.
Зокрема, у пункті 5 частини 1  статті 7 цього Закону  прямо встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях".
Подібний за змістом висновок щодо застосування приписів частини 9  статті 129 Господарського процесуального кодексу України, пункту 5 частини 1  статті 7 Закон України "Про судовий збір"  викладений у постанові Верховного Суду від 06.09.2021 у справі № 910/8775/20, від 23.01.2024 у справі № 910/7984/22, від 28.012025 у справі № 910/11845/23.
Колегія суддів відзначає, що закриття провадження у справі є формою закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення, у зв`язку з чим результат вирішення спору відсутній. Відтак з урахуванням положень пункту 5 частини 1  статті 7 Закону України "Про судовий збір", частина 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України застосована бути не може.
Тобто, покладення на відповідача суми судового збору у зв`язку із закриттям провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору не відповідає правовим позиціям Верховного Суду, статті 129 Господарського процесуального кодексу України, пункту 5 частини 1  статті 7 Закон України «Про судовий збір».
З цих підстав, колегія суддів, здійснивши власний розрахунок суми судового збору, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, дійшла до висновку, що на відповідача підлягають покладенню витрати зі сплати судового збору у розмірі 11  628,00 грн, що розраховані пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За таких обставин, з огляду на наведені вище висновки, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний комплекс-МК" підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - зміні в частині розподілу сум судового збору.
Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на зміну рішення суду першої інстанції лише в частині сум розподіленого судового збору, судовий збір за подачу апеляційної скарги згідно ст. 129 ГПК України покладається на апелянта.
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний комплекс-МК" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 у справі № 910/6656/25 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 у справі № 910/6656/25 змінити в частині вирішення питання про розподіл між сторонами судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору.
3. У пункті 3 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 у справі № 910/6656/25 слова та цифри «судовий збір у розмірі 12 000 грн 01 коп.» замінити словами та цифрами «судовий збір у розмірі 11 628 грн 00 коп.».
4. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 у справі № 910/6656/25 залишити без змін.
5. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.
6. Матеріали справи № 910/6656/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 17.12.2025 

Головуючий суддя                                                            М.А. Барсук 

Судді                                                                                Є.Ю. Пономаренко

                                                                                О.М. Гаврилюк