ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1251/22 Суддя (судді) першої інстанції: Крутько Олена Василівна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Бєлової Л.В.,
суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження № 55033902 в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 40077,87 грн. від 01.11.2017.
На виконання Закону України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення", Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399, вказану судову справу № 640/1251/22 передано Львівському окружному адміністративному суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження № 55033902 в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 40077,87 грн. від 01.11.2017.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт зазначає, що частиною 8 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий збір не стягується під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю, однак виконавчі дії щодо передачі виконавчого документа не здійснювались, тому суд першої інстанції безпідставно послався на частину 8 статті 27 вказаного Закону.
Окрім того, апелянт зазначає, що виконавче провадження № 59850914 зі стягнення виконавчого збору відкрите приватним виконавцем 20.08.2018, тобто вже після прийняття 01.11.2017 державним виконавцем оскаржуваної постанови щодо стягнення виконавчого збору.
Також апелянт зазначає, що після виконання боржником виконавчого документу в межах виконавчого провадження № 59850914 (приватного виконавця), постановою державного виконавця від 26.04.2023 стягнуто виконавчий збір виконавчий збір.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
У відзиві позивач зазначає, що вимоги відповідача щодо сплати виконавчого збору є безпідставними, оскільки призводять до подвійної сплати позивачем як виконавчого збору, так і винагороди приватного виконавця за виконання одного й того ж виконавчого документа, що фактично є стягнення виконавчого збору (винагороди виконавця) у подвійному розмірі. Тому, постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 55033902 в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 40077,87 грн. від 01.11.2017 належить визнати протиправною та скасувати.
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції, 01.11.2017 державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 55033902 з примусового виконання виконавчого листа № 369/5192/15-ц виданого 03.10.2017 Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 400778,72 грн..
У п.3 вказаної постанови ухвалено стягнути з боржника заборгованість за виконавчим документом - 400778,72 грн., виконавчий збір у розмірі - 40077,87 грн., витрати виконавчого провадження у розмірі 457,92 грн.
20.06.2019 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону №1404-VIII.
Перед прийняттям вказаної постанови (від 20.06.2019), 20.08.2018 приватним виконавцем Корецькою І.П. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 59850914 про виконання виконавчого листа № 369/5192/15ц виданого 03.10.2017 Шевченківським районним судом м. Києва, згідно з п.3 якої постановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 40077,87 грн.
Постановою від 27.05.2021 ВП № 59850914 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII у зв`язку з фактичним виконання рішення суду.
Не погодившись з постановою державного виконавця в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 40077,87 грн. від 01.11.2017, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції адміністративного позов задовольнив та зазначив, що подвійне стягнення виконавчого збору (винагороди приватного виконавця) за виконання одного й того ж виконавчого документа є неприпустимим.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Частиною першою статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Згідно з частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України від 02.06.2016 №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
У справі, що переглядається, спірним є питання одночасного стягнення виконавчого збору за постановою державного виконавця і основної винагороди приватному виконавцю в однаковому розмірі за виконання одного й того ж виконавчого документа.
З матеріалів справи вбачається, що 01.11.2017 державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 55033902, у п.3 якої постановив стягнути з боржника заборгованість за виконавчим документом - 400778,72 грн., виконавчий збір у розмірі - 40077,87 грн., витрати виконавчого провадження у розмірі 457,92 грн.
Окремо постанова про стягнення виконавчого збору у вказаному виконавчому провадженні не приймалась.
20.06.2019 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону №1404-VIII.
У свою чергу, 20.08.2018 приватним виконавцем Корецькою І.П. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 59850914 про виконання виконавчого листа № 369/5192/15ц виданого 03.10.2017 Шевченківським районним судом м. Києва, згідно п.3 якої постановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 40077,87 грн.
У подальшому постановою від 27.05.2021 ВП № 59850914 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII у зв`язку з фактичним виконання рішення суду.
Вирішуючи питання щодо застосування правових норм у подібних правовідносинах, Верховний Суд у постанові від 21 липня 2022 року у справі №320/6215/19 зазначив, що Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Водночас виконавче законодавство містить норму (частина восьма статті 27 Закону №1404-VIII), у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку з участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа. На відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону №1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини.
Указана норма містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець, а також спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.
На основі цього, Верховний Суд вважав, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-VIII.
Застосовуючи положення частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин Верховний Суд зробив такий висновок: «у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається».
Застосування аналогії закону дозволило Верховному Суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
Верховний Суд зазначив, що правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону №1404-VIII, так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.
Зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону №1404-VIII часові маркери для її застосування: то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 квітня 2023 року у справі №160/695/22, про неврахування висновків у якій також згадував скаржник у касаційній скарзі. На цей час Верховний Суд продовжує послідовно застосовувати цю позицію, свідченням чого є постанови від 19 серпня 2025 року №380/22356/23, від 27 листопада 2025 року у справі № 280/672/24.
Отже, доводи апелянта щодо необхідності сплати виконавчого збору є безпідставними, оскільки це призводить до подвійної сплати позивачем як виконавчого збору, так і винагороди приватного виконавця за виконання одного й того ж виконавчого документа, що є неприпустимим.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження № 55033902 в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 40077,87 грн. від 01.11.2017 належить визнати протиправною та скасувати.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма