ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року
м. Харків
справа № 646/5277/25
провадження № 22-ц/818/858/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Маміної О.В., 
за участю секретаря – Львової С.А.,
учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2025 року в складі судді Шарка О.П.
в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Позовна заява мотивована тим, що з 25 липня 2018 року вона та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спору з відповідачем про місце проживання дитини та щодо поділу спільного майна не має.
Зазначила, що фактично шлюб припинив існувати ще у серпні 2014 року. Відсутність особистої комунікації , спільного побуту, розподілу обов`язків, фінансових витрат, планування дозвілля та будь-якої взаємодії, яка є характерною для подружнього життя, лише підтверджує, що між ними немає ані юридичного, ані фактичного шлюбу. Повна втрата взаєморозуміння, спільних інтересів та цінностей унеможливлює відновлення подружніх відносин.
Просила розірвати шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 502.
Рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 – задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25 липня 2018 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 502.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заяви про визнання позову та розгляду справи без його участі він не подавав. Між сторонами наявний спір щодо виховання та визначення місця проживання сина, тому у справі про розлучення інтереси малолітньої дитини не можуть не враховуватися. Зазначив, що позовна заява викликає сумніви в частині того, що вона особисто підписана та подана позивачкою, а не іншою особою.

27 жовтня 2025 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому зазначила, що даний позов стосується виключно розірвання шлюбу та відповідач не позбавлений можливості звернення до суду з відповідним позовом, якщо він вважає, що існує спір щодо визначення місця проживання дитини. Вважала, що заявлене відповідачем клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи є недоцільним в рамках даної справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 25 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 502 (а.с.16).
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року надано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 строк на примирення до 28 січня 2026 року.
27.01.2026 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких зазначила, що протягом строку на примирення жодних позитивних змін у взаємовідносинах сторін не відбулося, бажання відновлювати подружні стосунки чи повертатися до спільного проживання у неї не виникло. Сторони не вжили жодних кроків, які могли б свідчити про реальне прагнення зберегти сім`ю.

Статтею 51 Конституції України та статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1статті 110 СК України).

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. 
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені. Подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки.
Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.
Звертаючись до суду з позовною заявою, позивачка посилалася на те, що протягом тривалого часу сторони не підтримують подружніх стосунків, шлюб існує формально, спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивачки. 
Суд першої інстанції правильно виснував, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, оскільки остання наполягає на розірванні шлюбу, що підтверджує її стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.
Колегія суддів наголошує, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).
Суд першої інстанції, з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
ОСОБА_2 не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторонами вчиняються дії, направлені на збереження сім`ї.
За таких обставин висновок суду про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило інтересам позивачки.
Доводи ОСОБА_2 про те, що між сторонами наявний спір щодо виховання та визначення місця проживання сина, тому у справі про розлучення інтереси малолітньої дитини не можуть не враховуватися, колегія суддів відхиляє, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження. За наявності спору про виховання та визначення місця проживання сина, він може бути вирішений сторонами шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Посилання ОСОБА_2 на те, що позовна заява викликає сумніви в частині того, що вона особисто підписана та подана позивачкою, а не іншою особою, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачка ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, не оспорювала підписання особисто нею позовної заяви та не відмовилась від неї.
Твердження ОСОБА_2 про те, що він не подавав заяви про визнання позову та розгляду справи без його участі на правильність висновків суду першої інстанції не впливає, оскільки примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач в апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для розірвання шлюбу.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.В. Маміна