П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 564/3598/25
Провадження № 22-ц/4815/201/26

Головуючий у Костопільському районному суді 
Рівненської області: суддя Снітчук Р.М.
Рішення суду першої інстанції ухвалено 
02 жовтня 2025 року в м. Костопіль 
Рівненського району Рівненської області
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" - Кожушка Владислава Олександровича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 02 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У серпні 2025 року в суд звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" (далі - ТОВ "Укр Кредит Фінанс") з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №1203-3358 від 10 травня 2023 року у розмірі 61 388 гривень. Мотивуючи свої вимоги, ТОВ "Укр Кредит Фінанс" посилалося на те, що відповідно до умов кредитного договору відповідач отримав у кредит 14 400 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у певних розмірах. Кредитний договір було укладено в електронному вигляді шляхом подання позичальником заяви на отримання кредиту і виконання інших відповідних дій, що відповідало вимогам Закону України "Про споживче кредитування", Закону України "Про електронну комерцію" та ст.ст. ст.207, 208, 639 1047, 1055 ЦК України.
Кредитодавець виконав свої зобов`язання, проте відповідач не повернув суму кредиту, чим порушив умови договору і внаслідок цього утворилася заборгованість, яка станом на 04 серпня 2025 року становила 130 364 гривень. При цьому ТОВ "Укр Кредит Фінанс" прийняло рішення про застосування до позичальника програми лояльності і списало частково заборгованість за процентами у загальній сумі 68 976 гривень, а, отже, заявлена до стягнення заборгованість складалася з: 14 400 гривень заборгованості за тілом кредиту; 46 988 гривень - за нарахованими процентами.
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 02 жовтня 2025 року ТОВ "Укр Кредит Фінанс" в задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовлено.
Приходячи до такого висновку, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт належного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, а саме щодо надання позичальнику кредитних коштів. Тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 порушила порядок та умови повернення кредиту, внаслідок чого заявлені вимоги до задоволення не підлягають.
На рішення суду ТОВ "Укр Кредит Фінанс" подано апеляційну скаргу, де покликалося на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставини справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, заявником зазначалося, що між сторонами було укладено договір про відкриття кредитної лінії через інформаційно-телекомунікаційну систему (далі - ІТС) позивача. Відповідно до ст. 639 ЦК України та Закону України "Про електронну комерцію" такий договір є укладеним у письмовій формі та має повну юридичну силу.
З метою отримання грошових коштів у кредит позичальник самостійно заповнив заявку на вебсайті кредитодавця, надавши свої персональні дані. Після цього він отримав доступ до оферти, яка містила всі істотні умови кредитування та була невід`ємною частиною договору. Акцепт здійснювався шляхом використання електронного підпису, а саме одноразового ідентифікатора, який є належним видом електронного підпису та підтверджує ідентифікацію особи, її згоду з умовами договору та цілісність електронних даних. Після підписання договору в такий спосіб усі документи були автоматично направлені позичальнику та стали доступними в особистому кабінеті. Тому матеріали справи підтверджували факт належного укладення договору в електронній формі.
За цим правочином кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 кредит для задоволення особистих потреб на таких умовах: сума кредиту - 14 400 гривень; строк кредитування - 300 днів; базовий період - 14 днів; знижена відсоткова ставка - 2,50 % в день; стандартна відсоткова ставка - 3 % в день. Базовий період визначався як строк (період), протягом якого боржник (позичальник) зобов`язувався сплачувати виключно відсотки за користування кредитом упродовж 14 днів, які він самостійно обирав при заповненні заявки. Строк кредитування, у свою чергу, становив період, на який надавалися грошові кошти позичальнику та протягом якого він мав право ними користуватися, а саме 300 днів. Натомість твердження суду попередньої інстанції про невиконання кредитором обов`язку щодо надання кредитних коштів заявник вважає хибними.
Зверталася увага, що ТОВ "Укр Кредит Фінанс" не є банківською установою в розумінні Закону України "Про банки і банківську діяльність", а, отже, не відкриває рахунки та не здійснює банківські операції з їх обслуговування. У зв`язку з цим усупереч висновку суду кредитодавець не мав можливості надати первинні бухгалтерські документи, зокрема виписку за рахунком позичальника.
На думку заявника, первинними документами в розумінні процесуального законодавства можуть вважатися будь-які документи, які підтверджують реальність здійснення господарської операції, навіть якщо вони не відповідають вимогам бухгалтерського обліку.
З метою підтвердження факту перерахування кредитних коштів до суду надавалися такі документи: довідка кредитора про перерахування суми кредиту № 1203-3358 від 10 травня 2023 року; довідка АТ КБ "Приватбанк" про перерахування коштів від ТОВ "Укр Кредит Фінанс"; розрахунок заборгованості за договором № 1203-3358 від 10 травня 2023 року станом на 04 серпня 2025 року.
Отже, матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження виконання ТОВ "Укр Кредит Фінанс" своїх зобов`язань щодо здійснення безготівкового переказу кредитних коштів на рахунок ОСОБА_1 .
З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За правилами ст.ст. 626, 628, 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (далі - Закон № 675-VIII) встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
З матеріалів справи вбачається, що 10 травня 2023 року між ТОВ "Укр Кредит Фінанс" та ОСОБА_1 укладено в електронній формі договір про відкриття кредитної лінії № 1203-3358.
За умовами кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати позичальнику кредит для задоволення особистих потреб на таких умовах: - сума кредиту - 14400 гривень; - строк кредитування - 300 днів; - базовий період - 14 днів; - знижена процентна ставка - 2,50 % на день; - стандартна процентна ставка - 3,00 % на день.
Так, в пунктах 2.3, 4.3, 4.4, 4.6, 4.8 договору вказується про те, що строк кредитування становить 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику, а датою повернення кредиту є 04 березня 2024 року, при цьому строк дії договору дорівнює строку кредитування, а в частині виконання зобов`язань він діє до їх повного та належного виконання сторонами; одностороннє продовження строку кредитування не допускається. Базовий період кредитування визначений договором тривалістю 14 календарних днів являє собою проміжок часу, в останній день якого у позичальника виникає обов`язок зі сплати відсотків за користування кредитом. Водночас зазначено про те, що плата за видачу кредиту встановлена у формі процентів за користування кредитом, при цьому процентна ставка є фіксованою та нараховується щоденно на залишок неповерненої суми кредиту з дня його видачі до дати фактичного повернення. Далі по тексту кредитного договору видно, що кредитором розмежовані процентні ставки: стандартна процентна ставка становить 3,00 % на день і застосовується протягом усього строку дії договору, за винятком періоду користування кредитом за зниженою процентною ставкою; знижена процентна ставка становить 2,50 % на день та надається як знижка і заохочення за сумлінне виконання умов договору. З метою мінімізації загальних витрат позичальника кредитодавець рекомендував повне погашення кредиту не пізніше останнього дня першого базового періоду, а саме на 23 травня 2023 року. У такому випадку загальні витрати за кредитом становили б 14 400 гривень кредиту, а нараховані проценти - 5040 гривень, тобто сума до сплати складала б 19 440 гривень.
Пунктами 11.1, 11.3.1, 11.3.3 договору обумовлено, що договір у сукупності з правилами становили єдиний договір і визначали усі істотні умови надання кредиту. Укладаючи договір, позичальник підтверджував попереднє ознайомлення з правилами, розміщеними на веб-сайті кредитодавця, повне розуміння їх умов, згоду на неухильне дотримання договору та добровільне й усвідомлене прийняття його правових наслідків. Також позичальник підтверджував, отримання інформації, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема частиною другою статті 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та ст.ст. 9, 25 Закону України "Про споживче кредитування" на сайті https://creditkasa.com.ua/, що забезпечувало вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Зазначалося й про те, що договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов`язковими для позичальника.
Як покликається на це позивач, перерахування суми кредиту за кредитним договором здійснювалося не безпосередньо ним, а АТ КБ "Приватбанк", оскільки між ними 02 грудня 2019 року було укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay, у відповідності до умов якого останній здійснював дистанційне обслуговування, фінансові послуги з прийому платежів за допомогою системи LiqPay, а також забезпечував технологічне обслуговування з прийому платежів та перерахування грошових коштів тощо. 
З метою підтвердження перерахування грошових коштів ТОВ "Укр Кредит Фінанс" надавались до позову повідомлення АТ КБ "Приватбанк" про перерахування коштів через систему LiqPey, довідка про перерахування коштів за договором №1207-5458 від 18 травня 2023 року і розрахунок заборгованості.
В повідомлені зазначалося про перерахування коштів від ТОВ "Укр Кредит Фінанс" за такими реквізитами: ID транзакції 2305144638; Канал LIQPAY; Дата видачі 10 травня 2023 року; Сума 14 400 Номер договору № 1203-3358; Номер картки НОМЕР_1 . 
Номер платіжного інструменту, а також номер стільникового телефону НОМЕР_3 та електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 вказувалися позичальником при укладенні правочину. 
Отже, на переконання колегії суддів, факт виникнення кредитних відносин є очевидним і встановленим, позаяк надані позивачем докази містять інформацію про підписання договору, за яким заявлено стягнути заборгованість, електронним цифровим підписом, зокрема за допомогою одноразового ідентифікатора, вчиненим з урахуванням положень ч. ч. 6, 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", ч. 1 ст. 205 ЦК України.
Доказів про те, що персональні дані ОСОБА_1 (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем не надані. 
Отже, висновок суду попередньої інстанції про відмову в задоволенні позову через відсутність первинних банківських документів, які б підтверджували переказ кредитних коштів на відповідний платіжний інструмент позичальника, є надмірно формальним.
Тобто підстави для визнання укладеного правочину безгрошовим відсутні.
Між тим, до повного задоволення позов не підлягає.
Розглядаючи справи по суті виниклих між сторонами кредитних правовідносин колегія суддів застосовує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 за подібних правовідносин з цим же позивачем - ТОВ "Укр Кредит Фінанс", але до іншого боржника, де зазначено таке.
Відповідно до п. 5 ч.3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Тому вимога про нарахування та сплату відсотків, розмір яких є очевидно завищеним, не відповідає передбаченим у ч.3 ст. 509, ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг належно оцінити.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Наведене узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У своєму Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Колегія суддів касаційного суду зважала на те, що аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 вказується, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
В справі, що переглядалася Верховним Судом, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги повністю, а суд апеляційної інстанції залишив відповідне рішення без змін.
Скасовуючи постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 листопада 2023 року та направляючи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції справу, Верховний Суд зауважив, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів позичальника щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому звернув увагу й на те, що відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. З огляду на викладене доводи касаційної скарги щодо недослідження судами розрахунку суми боргу та невстановлення його реального розміру з урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності були частково обґрунтованими та підтвердилися під час перегляду справи у Верховному Суді.
Тому, на думку апеляційного суду, при стягненні заявленої позивачем заборгованості слід ґрунтуватися на чітко обумовлених між контрагентами кредитного договору умовах, які містяться на його першій сторінці та якими визначено ціну кредиту в розмірі 19 440 гривень, з яких нараховані проценти саме за користування кредитом - 5040 гривень, а не завуальованими, двозначними, понадміру великими за обсягом (понад 30 сторінок кредитного договору, правил відкриття кредитної лінії, паспорта споживчого кредиту, таблиці обчислення вартості та графіку платежів) умовами, які дозволяють кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом.
Натомість одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Також беруться до уваги й висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16, згідно з якими надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Між тим, з огляду на зміст та тлумачення укладених правочинів, нарахування заборгованості за процентами поза 14-денним строком кредитування здійснювалась як міра відповідальності за порушення певних умов кредитного договору.
Наведених обстаивн суд попередньої інстанції не врахував, а тому його рішення не може залишатися чинним.
При цьому позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення на користь кредитора з позичальника 8 828 гривень заборгованості, адже тіло кредиту становить 14 400 гривень, нараховані проценти складають 5040 гривень, а сплачено в рахунок погашення 10 612 гривень.
Підставою для прийняття нової постанови - про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" - Кожушка Владислава Олександровича задовольнити частково.
Скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 02 жовтня 2025 року.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" 8 828 (вісім тисяч вісімсот двадцять вісім) гривень заборгованості.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс"; місцезнаходження: бульвар Лесі Українки,26, офіс 407, м. Київ; код ЄДРПОУ: 38548598.
Відповідач: ОСОБА_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Головуючий:        С.В. Хилевич

Судді:         Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків