ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 листопада 2025 року
м. Київ

справа № 756/5293/21
провадження № 61-18222св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді доповідача - Сердюка В. В.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивачка за первісним позовом (відповідачка за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідачка за первісним позовом (позивачка за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
треті особи: Київська міська державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович, 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 грудня 2022 року у складі судді Тихої О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року у складі колегії суддів Невідомої Т. О., Нежури В. А., Поліщук Н. В., касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Невкритий Володимир Юрійович , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 грудня 2022 року у складі судді Тихої О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року у складі колегії суддів Невідомої Т. О., Нежури В. А., Поліщук Н. В., касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Невкритий Володимир Юрійович , на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року у складі Невідомої Т. О., Нежури В. А., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У квітні 2021 року ТОВ «Кей-Колект», правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Київська міська державна адміністрація, про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позов мотивовано тим, що 15 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11333486000 (далі - кредитний договір), за умовами якого відповідачці ОСОБА_4 надано кредитні кошти в розмірі 160 000,00 доларів США з відсотковою ставкою 13 % річних. 

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 15 квітня 2008 року № 82964 (далі - іпотечний договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрований у реєстрі за № 10175, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору метою отримання коштів визначена купівля цієї квартири. 

11 червня 2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 4 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно з якими права вимоги за вказаними кредитним договором та іпотечним договором перейшли до ТОВ «Кей-Колект». 

25 лютого 2015 року у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору іпотекодержателем звернено стягнення на предмет іпотеки та зареєстровано право власності на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» за ТОВ «Кей-Колект». 

На час звернення до суду право власності на вказану квартиру зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект», водночас відповідачка перешкоджає товариству реалізувати свої права власника вказаної нерухомості, оскільки продовжує мешкати у спірній квартирі, а тому позивач змушений звернутися до суду з позовом. 

На підставі викладеного ТОВ «Кей-Колект» просило суд виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 , з наданням Київською міською державною адміністрацією житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання та зняти відповідачку з реєстраційного обліку.

Оболонський районний суд міста Києва ухвалою від 19 серпня 2021 року залучив до участі у справі як позивача правонаступника ТОВ «Кей-Колект» - ОСОБА_1 

10 вересня 2021 року, з урахуванням заміни позивача ТОВ «Кей-Колект» на правонаступника ОСОБА_1 , від її представника адвоката Гнатюк Т. В. до суду подано заяву в порядку статті 49 ЦПК України про зміну підстав позову, у якій представник позивачки просила усунути порушення з боку відповідачки права ОСОБА_1 як власника квартири на розпорядження та користування спірною квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення відповідачки ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 
з наданням Київською міською державною адміністрацією житлового приміщення 
з фондів житла для тимчасового проживання. 

Підставу позову обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 2021 року, укладеного з ТОВ «Кей-Колект», набула право власності на спірну квартиру. У квартирі натепер зареєстрована та проживає відповідачка ОСОБА_2 , яка не є членом сім`ї позивача та зареєстрована 
у квартирі без згоди останньої. У зв`язку з чим порушуються права ОСОБА_1 як власника квартири на користування та розпорядження своїм майном.

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Кей-Колект», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит С. О., про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 08 липня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С. О., недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_1 .

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що 08 липня 2021 року між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. У пункті 2 договору вказано, що квартира належить ТОВ «Кей-Колект» на праві приватної власності на підставі договору іпотеки від 15 квітня 2008 року, але договір іпотеки, на думку позивачки, не може бути підставою для набуття права власності за своєю природою. Крім того, ТОВ «Кей-Колект» не є стороною договору іпотеки. 

У пункті 5 договору купівлі-продажу зазначено, що покупець ОСОБА_1 оглядала квартиру, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 під час укладення між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири на законних підставах проживала у ній, з ОСОБА_1 знайома не була, до квартири її ніколи не пускала. У пункті 6 оскаржуваного договору зазначено, що на момент його укладення судові спори щодо квартири АДРЕСА_2 , відсутні, але на момент укладення спірного правочину у провадженні Оболонського районного суду міста Києва вже перебувала цивільна справа за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_2 про виселення. Отже, підставою недійсності договору купівлі-продажу від 08 липня 2021 року є недодержання його сторонами вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 21 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року, відмовив у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру на законних підставах, тривалий час постійно проживає у квартирі та зареєстрована в ній, не має іншого житла на момент подання позову про її виселення. ОСОБА_2 має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її єдиним житлом. Натомість ОСОБА_1 на праві власності, крім спірної квартири, належить двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , а також однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 .

Суд першої інстанції, з висновком якого у цій частині погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , рішення мотивував тим, що встановлені законом підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 липня 2021 року, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 , та задоволення похідних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 відсутні, оскільки доказів того, що під час укладення договору купівлі-продажу волевиявлення його сторін не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, суду не надано. Крім того, оспорюваний договір купівлі-продажу та перехід права власності на квартиру від ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 з урахуванням відмови у позові про виселення не зменшив і не обмежив права відповідача ОСОБА_2 на користування квартирою.

Оболонський районний суд міста Києва додатковим рішенням від 10 березня 2023 року заяву представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Журавльова О. С. про відшкодування судових витрат задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовив.

Ухвалюючи у справі додаткове рішення про часткове задоволення заяви адвоката Журавльова О. С. в інтересах ОСОБА_2 про відшкодування судових витрат та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зважаючи на позицію сторін, ураховуючи складність та значення справи для сторін, обсяг проведеної представником відповідача роботи, вважав, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт.

Київський апеляційний суд ухвалою від 18 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Невкритий В. Ю., про відшкодування судових витрат залишив без задоволення.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що адвокат Невкритий В. Ю. не надав апеляційному суду доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 дійсно надані відповідні юридичні послуги на суму 50 000,00 грн. 

Короткий зміст вимог касаційних скарг

1. 05 січня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5., засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою 
на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 грудня 2022 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року у цій справі, 
у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

2. 08 січня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Невкритий В. Ю., через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою 
на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 грудня 2022 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року у цій справі, 
у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову і в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.

3. 20 січня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Невкритий В. Ю. , через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року та задовольнити заяву про відшкодування судових витрат.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

1. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5., посилається 
на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/15-ц та у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, від 09 листопада 2022 року у справі № 333/3891/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 756/16481/19, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Заявниця зазначає, що суди не врахували, що у разі, якщо сторони в іпотечному договорі передбачили іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, то виселення мешканців повинно відбуватися з дотриманням процедури, передбаченої частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною третьою 
статті 109 ЖК України. Таку процедуру суди попередніх інстанцій не дотримали. 

2. У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Невкритий В. Ю., посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо права особи, що проживає у квартирі, оскаржувати договори купівлі-продажу такої квартири, які за всіма ознаками є фіктивними та укладаються з метою виселення іпотекодержателем іпотекодавця з квартири, переданої в іпотеку.

Вказує, що суди не врахували, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 , а також скасування реєстраційного запису про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 . 

3. У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Невкритий В. Ю. , посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Заявниця вказує, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про відшкодування судових витрат, не врахував, що розмір винагороди за надання правничої допомоги, визначений у договорі між адвокатом і його клієнтом, не змінюється незалежно від обсягу наданих послуг та витраченого часу адвокатом. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 07 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження у справі за поданими касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзивів на касаційні скарги.

Підставою відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 
є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Підставою відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 13 березня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Верховний Суд ухвалою від 06 листопада 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

27 лютого 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Невкритий В. Ю. , подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні вимог первісного позову - без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 15 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11333486000, відповідно до якого ОСОБА_4 надано кредитні кошти в розмірі 160 000,00 доларів США, що еквівалентно 808 000,00 грн, зі сплатою 13 % річних та строком до 15 квітня 2028 року. Згідно із пунктом 1.4 кредитного договору цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання квартири. 

За договором купівлі-продажу від 15 квітня 2008 року ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_2 .

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір від 15 квітня 2008 року № 82964, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрований у реєстрі за № 10175, за умовами якого ОСОБА_4 в іпотеку передала нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із пунктом 4. 5 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового регулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та Закону України «Про іпотеку». Відповідно пункту 5.1 договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового регулювання. У пункті 5.2 визначено, що позасудове регулювання здійснюється одним із таких способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 5.2.1 - передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; 5.2.2 - отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Згідно з договором факторингу № 4, укладеним 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», та договором про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами від 11 червня 2012 року права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором перейшли до ТОВ «Кей-Колект».

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державний реєстратор прав на нерухоме майно Сипчук К. І. вніс запис про прийняте рішення державним реєстратором прав на нерухоме майно Марченком О. А. від 25 лютого 
2015 року, індексний номер 19619255, про державну реєстрацію права власності 
на квартиру АДРЕСА_2 , 
за ТОВ «Кей-Колект» на підставі іпотечного договору від 15 квітня 2008 року; витягу з договору про відступлення прав вимоги.

27 квітня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» уклало з ТОВ «Сол-Проперті» договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

10 листопада 2015 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до ОСОБА_4 з вимогою про виселення з житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 12 жовтня 2016 року (справа № 756/7893/16-ц), яке набрало законної сили 05 квітня 2017 року, визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 27 квітня 2015 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Сол-Проперті», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М. Є. та зареєстрований у реєстрі за № 1480, скасував запис про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 9502812, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 
Єгоровою М. Є. 27 квітня 2015 року. Ухвалюючи вказане рішення, суд керувався тим, що Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 29 липня 2015 року 
у справі № 826/7122/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року, визнав протиправним та скасував рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Марченко О. А. від 25 лютого 2015 року № 19619255, внесене державним реєстратором Сипчук К. М., номер запису про право власності 8873966, за яким право власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект».

Надалі постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2015 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року у справі № 826/7122/15 були скасовані постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2018 року, а провадження у справі закрито.

З довідки відділу з питань реєстрації місця проживання й перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 14717188 станом на 21 квітня 2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 29 травня 2008 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

08 липня 2021 року між ТОВ «Кей-Колект» (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С. О. та зареєстрований у реєстрі за № 1706.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 265084483 право власності на спірну квартиру 08 липня 2021 року зареєстроване за ОСОБА_1 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Щодо вимог первісного позову

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

За положеннями статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду цієї категорії справ по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі 
та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ 
і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторони не погодили більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі 
№ 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначено «Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК України, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК України не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини. А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу».

У цій справі ОСОБА_1 як позивачка за первісним позовом та як власник спірної квартири просила суд усунути порушення її права на розпорядження та користування квартирою АДРЕСА_2 шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення відповідачки ОСОБА_2 з квартири з наданням Київською міською державною адміністрацією житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання. 

Суди встановили, що 15 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за яким ОСОБА_4 надано кредитні кошти в розмірі 160 000,00 доларів США, що еквівалентно 808 000,00 грн, зі сплатою 13 % річних та строком до 15 квітня 2028 року. Згідно із пунктом 1.4 кредитного договору цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання квартири. За договором купівлі-продажу від 15 квітня 2008 року ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_2 .

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір від 15 квітня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_4 в іпотеку передала нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки відділу з питань реєстрації місця проживання й перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністарції № 14717188 станом на 21 квітня 2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 29 травня 2008 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

За договором факторингу № 4, укладеним 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», та договором про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами від 11 червня 2012 року права вимоги за кредитним та іпотечним договорами перейшли до ТОВ «Кей-Колект».

08 липня 2021 року між ТОВ «Кей-Колект» (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С. О. та зареєстрований у реєстрі за № 1706. Цього ж дня право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 .

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказано, що в усталеній практиці Верховного Суду України під час розгляду вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма 
статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що Верховний Суд України застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, тобто суд діяв згідно із законом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні первісного позову, вказав, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 за кошти, які надані їй відповідно до кредитного договору від 15 квітня 2008 року у розмірі 160 000,00 доларів США, що становить еквівалент 808 000,00 грн.

Водночас у пунктах 1.1, 1.2 іпотечного договору від 15 квітня 2008 року зазначено, що іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 62,0 кв. м, житловою площею 41,40 кв. м, АДРЕСА_2 , вартість якої за домовленістю сторін становить 955 356,00 грн. Отже, різниця між сумою наданого кредиту та вартістю квартири, зазначеною в іпотечному договорі, становить 147 356,00 грн (том 1, а. с. 27, 28). 

Таким чином, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, установивши, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 частково за власні кошти, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

З урахуванням обставин, установлених у цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права та правильно виснували про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним позовом, оскільки  ОСОБА_2 на законних підставах зареєстрована та проживає у спірній квартирі з 29 травня 2008 року, під час реалізації квартири ТОВ «Кей-Колект» знало про наявність обставин, які обтяжують реалізацію прав власника, та мало повідомити ОСОБА_1 про такі обставини.

При цьому новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, та невиконання продавцем обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. 

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Щодо вимог зустрічного позову

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частина перша статті 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. 

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається 
у статті 16 ЦК України. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом 
є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент 
її звернення до суду. 

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, провадження № 61-5252сво23).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, провадження № 61-20968сво21).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Вирішуючи позовні вимоги за зустрічною позовною заявою, суд першої інстанції зазначив, що станом на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ТОВ «Кей-Колект» було власником квартири АДРЕСА_2 , право власності за ТОВ «Кей-Колект» на спірну квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку, державна реєстрація права власності ТОВ «Кей-Колект» на цю квартиру не була скасована. ТОВ «Кей-Колект», будучи продавцем вказаного нерухомого майна, мало необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого у цій частині погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , керувався тим, що встановлені законом підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 липня 2021 року, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 , та задоволення похідних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 відсутні, оскільки доказів того, що під час укладення договору купівлі-продажу волевиявлення його сторін не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, суду не надано. 

З таким висновком апеляційного суду колегія суддів погоджується.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні платіжні документи на підтвердження ОСОБА_1 оплати за придбану квартиру, то вказані доводи є безпідставними. Така підстава для визнання договору купівлі-продажу від 08 липня 2021 року недійсним у позові не зазначалася, ОСОБА_2 під час підготовчого провадження не зверталася до суду з письмовою заявою про зміну (доповнення) підстав зустрічного позову. 

Крім того, правильними є і висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу та перехід права власності на квартиру від ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 не зменшили і не обмежили права відповідачки ОСОБА_2 , що вказує на відсутність порушеного права ОСОБА_2 оспорюваним правочином. Отже, наведені у касаційній скарзі доводи у своїй сукупності не можуть бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних 
для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами другою - четвертою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу 
між сторонами разом із іншими судовими витратами. 

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом 
на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, 
в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом 
на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен керуватися з критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. 

Відповідно до частин першої, другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 зазначено, 
що «для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи 
для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною 
чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі 
№ 469/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено «Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження)».

У справі, яка переглядається, на підтвердження понесених судових витрат із надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції адвокат Невкритий В. Ю. в інтересах ОСОБА_2 долучив договір, укладений ОСОБА_2 із Адвокатським об`єднанням «Астрея» від 07 травня 2021 року, додаток до договору від 10 квітня 
2023 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію довіреності від 15 березня 2023 року. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що: «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат».

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що 
на підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт адвокат Невкритий В. Ю. 
в інтересах ОСОБА_2 не надав доказів того, що ОСОБА_2 дійсно були надані відповідні юридичні послуги на суму 50 000,00 грн, оскільки договір, укладений ОСОБА_2 із Адвокатським об`єднанням «Астрея» від 07 травня 2021 року, додаток до договору від 10 квітня 2023 року, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копія довіреності від 15 березня 2023 року, 
не підтверджують надання послуг за вищевказаним договором та оплату витрат 
за надання правової допомоги. 

Тому апеляційний суд правильно зазначив, що доказів які підтверджують понесення витрат на правову допомогу, зокрема акт наданих послуг або виконаних робіт, розрахунок наданих послуг, документи, що підтверджують оплату послуг, адвокат Невкритий В. Ю. в інтересах ОСОБА_2 не надав.

Висновок суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам, викладеним 
у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, 
від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, від 21 січня 2021 року у справі 
№ 280/2635/20, на які посилається адвокат Невкритий В. Ю. в інтересах 
ОСОБА_2 в частині оскарження ухвали апеляційного суду від 18 жовтня 
2023 року.

Щодо доводів касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5., посилається 
на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц та у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, від 09 листопада 2022 року у справі № 333/3891/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 756/16481/19, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц та у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 333/3891/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 756/16481/19.

У справі № 205/578/15-ц (провадження № 14-48цс19) розглядався спір за позовом 
ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, а також до Невкритий В. Ю., за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Органу опіки та піклування Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки. У цій справі Велика Палата Верховного Суду рішення Ленінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 29 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року скасувала та ухвалила нове рішення про відмову у позові.

У справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) розглядався спір за позовом ТзОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_13, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - Третя одеська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_13 до ТзОВ «Кей-Колект» про визнання припиненим договору поруки, визнання припиненим іпотечного договору, скасування заборони відчуження на квартиру. У цій справі Велика Палата Верховного Суду у частині відмови у задоволенні позовної вимоги за первісним позовом про виселення всіх мешканців, які проживають і зареєстровані у зазначеній квартирі, рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року залишила без змін.

У справі № 333/3891/21 (провадження № 61-5524св22) розглядався спір за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення. У цій справі Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими позов про виселення залишено без задоволення.

У справі № 756/16481/19 (провадження № 61-87св23) розглядався спір за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - управління (центр) надання адміністративних послуг Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, зняття з реєстраційного обліку. У цій справі Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та розподілу судових витрат та залишив у силі рішення суду першої інстанції про відмову в позові в цій частині.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц та у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, від 09 листопада 2022 року у справі 
№ 333/3891/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 756/16481/19, на які заявник посилається в касаційній скарзі. 

Посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Невкритий В. Ю. , посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо права особи, що проживає у квартирі, оскаржувати договори купівлі-продажу такої квартири, які за всіма ознаками є фіктивними та укладаються з метою виселення іпотекодержателем іпотекодавця з квартири, переданої в іпотеку.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Ця норма спрямована на формування єдиної правозастосовної практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Під час касаційного перегляду судових рішень з підстав, передбачених 
пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовної практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Крім того, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Враховуючи, що у касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , не зазначила норми права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду про її застосування, та не навела належного обґрунтування щодо конкретизації змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, колегія суддів вважає необґрунтованою наведену у касаційній скарзі підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Інші доводи касаційних скарг ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Невкритий В. Ю. , висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.
Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

У справі, що переглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявників іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявників.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. 

Доводи касаційних скарг про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а оскаржені рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційних скарг, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Невкритий Володимир Юрійович , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 грудня 2022 року, постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Сердюк

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська