Справа № 201/12076/25
Провадження № 2/202/1413/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

03 лютого 2026 року Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді - Мачуського О.М.
за участю секретаря судового засідання - Карасьової Г.І.
розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Дніпро, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,- 

ВСТАНОВИВ:

29 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Нестеченко Д.С. звернувся до Соборного районного суду міста Дніпра з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 25 лютого 2025 року в сумі 26000,00 гривень. 
У своїй позовній заяві позивач посилався на те, що 25 лютого 2025 року між сторонами укладено договір позики, у відповідності до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 26000,00 гривень зі строком повернення до 01.04.2025 року, що підтверджується відповідною розпискою від 25.02.2025 року. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, у строки, вказані у розписці не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до нього вимогою про повернення коштів, яку відповідач ігнорує. 
Враховуючи наведене позивач просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 26000,00 гривень та витрати з оплати судового збору 1211,20 грн., поштових витрат 1000 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 гривень.
Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 30 вересня 2025 року цивільну справу № 201/12076/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 передано за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпра.
05 листопада 2025 року цивільна справа № 201/12076/25 надійшла до Індустріального районного суду міста Дніпра та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2025 року для її розгляду визначено суддю Мачуського О.М.
Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 
Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, до суду не подавались. 
Позивач в судове засідання не з`явився, натомість в матеріалах справи наявна заява , в якій останній просить розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частини 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Судом встановлено, що 25 лютого 2025 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та  ОСОБА_2  (позичальник) будо укладено Договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 26000,00 гривень, а позичальник зобов`язується повернути дані грошові кошти в строк до 01 квітня 2025 року. 
25 лютого 2025 року  ОСОБА_2  була написана розписка про те, що останній отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 26000,00 гривень, відповідно до умов укладеного договору позики від 25.02.2025 року.
Факт укладання договору позики та написання даної розписки відповідачем не оспорювався.
Статтею 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Отже за діючими положеннями законодавства умови про предмет договору в будь-якому випадку є істотною умовою, без якої неможливо встановити суть зобов`язання.
Частиною 2 статті 640 ЦК України врегульовано момент укладення договору, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
В правовій доктрині залежно від моменту виникнення прав і обов`язків у сторін договору розрізняють два види договорів: консенсуальні і реальні.
Консенсуальні договори це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом.
Реальними визнаються договори, в яких для виникнення прав і обов`язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей).
Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Наведені норми статті 1046 ЦК України розкривають поняття такого окремого виду цивільного зобов`язання як позика, встановлюючи його зміст та момент укладення договору.
З аналізу даної норми вбачається, що предметом договору позики можуть бути, зокрема, грошові кошти, які передаються однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) з обов`язковим поверненням суми позики. При цьому для укладення договору позики обов`язковим є передання грошей позичальникові, тобто даний вид договору є реальним.
Після передання грошей договір вважається укладеним та у сторін виникають взаємні права та обов`язки, зокрема у позичальника виникає обов`язок повернути всю суму коштів.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова розписка позичальника сама по собі є письмовою угодою та документальним підтвердженням передачі грошей, у відповідності до умов укладеного Договору позики.
З досліджених змістів Договору позики та розписки, виданої та підписаної  ОСОБА_2  вбачається, що в момент її видачі він взяв у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 26000,00 гривень, які він зобов`язується повернути 01.04.2025 року. Викладена конструкція тексту розписки свідчить про її реальність, тобто вже на момент її написання відповідачем були отримані грошові кошти, а отже договір вважається укладеним, та у позичальника виникли обов`язки з повернення тієї ж суми коштів.
Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти в сумі 26000,00 гривень, факт передачі яких чітко викладений у розписці. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом під час розгляду справи № 707/2606/16-ц в постанові від 31.10.2018 року.
З урахуванням вказаних положень, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на суму 26000,00 гривень, який за своїми правовими ознаками є реальною, односторонньою, оплатною угодою, на підтвердження якої відповідачем була надана власноруч написана розписка, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальникові.
За таких обставин, суд вважає встановленим, що ОСОБА_2 взяв у борг зазначену в Договорі позики та розписці від 25.02.2025 року суму у ОСОБА_1 , а не повернувши її у встановлений строк, порушив свої зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Згідно п. 5 ч. 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі.
Доказів повернення боргу за договором позики чи спростування вказаних обставин, на час розгляду справи відповідачем не надано, тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача грошові кошти, отримані в борг Договором позики від 25.02.2025 року в розмірі 26000,00 гривень.
Враховуючи наведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1211,20 гривень.
Разом з тим, не підлягають стягненню з відповідача сума поштових витрат та витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн. та 10000 грн. відповідно, оскільки понесення таких витрат позивачем жодним чином не підтверджено.
Керуючись ст. ст.4,12,13,81,137,141, 263,265, 259, 268, 280-282 351,352,355 ЦПК України, ст.ст. 545,625,1046,1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики  - задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), основну суму боргу за договором позики від 25 лютого 2025 року в розмірі 26000,00 гривень.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1211,20 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. 
Рішення може бути оскаржено позивачем, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його складення в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.М. Мачуський