Номер провадження: 22-ц/813/2645/26 
Справа № 521/20729/24
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2025 року, постановленого під головуванням судді Михайлюка О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором займу, -
в с т а н о в и в:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором займу, в якому просив:
- стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 екв. 3060 дол. США з оплатою у гривнях по курсу НБУ на день платежу за договором позики від 12.03.2019 року;
- усі судові витрати покласти на ОСОБА_2 .
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 12.03.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір займу, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від позивача грошові кошти в сумі 8100,00 грн. екв. 300 дол. США.
Також позивач зазначив, що відсотки за користування позикою ОСОБА_2 сплатив останній раз 28.02.2021 року та станом на 23.12.2024 року більше сплати не було.
Позивач вважає, що оскільки відповідачі не виконують умови договору у них наявна заборгованість, яка відповідно до розрахунку станом на 24.02.2022 року складає: відсотки - 2160, пеню - 600, штраф - 300, а всього 3060 дол. США.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не було надано до суду доказів на підтвердження наявності у відповідачів заборгованості за договором позики від 12.03.2019 року, оскільки суд не взяв до уваги умови укладеного договору та, що станом на 23.12.2024 року у відповідачів наявна заборгованість, яку вони не сплачують.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
В судове засідання, призначене на 27 січня 2026 року учасники справине з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 93-97).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано до суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на підтвердження наявності у відповідачів заборгованості за договором позики від 12.03.2019 року, як і актуальних доказів про наявність цієї суми заборгованості у період станом на час проведення заявлених до стягнення нарахувань, за таких підстав судом першої інстанції зроблено висновок про те, що матеріали справи не містять доказів, що у період проведених позивачем нарахувань, відповідачами не сплачено відповідної заборгованості, також не надано суду доказів сплати відсотків за користування позикою ОСОБА_2 до 28.02.2021 року.
Також суд першої інстанції встановив, що в договорі поруки від 12.03.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зазначено дату договору позики - 13.03.2019 року, що хронологічно не відповідає одна одній.
Колегія суддів з таким висновком не погоджується, за наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
За частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Отже, грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), проте не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу. Із ст. 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов`язання, вбачається, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Зазначений договір відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України, оскільки укладений в письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному обсязі, незалежно від відшкодування збитків.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником . Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 12.03.2019 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір займу (позики) (а.с. 9-10).
Відповідно до п.1.1. умов договору ОСОБА_1 зобов`язується передати кошти ОСОБА_2 у сумі 8100 грн. екв. 300 ам. дол. терміном на 12 місяців, на умовах строковості, зворотності, платності і забезпеченості в день підписання договору відповідно до умов цього Договору (а.с. 9).
Відповідно до п.4.1. Договору, плата за користування позикою складає 120% річних, тобто позичальник оплачує щомісячно, до 12 числа кожного місяця, суму відсотків у розмірі 810 грн. (екв. 30 дол. США) (а.с. 9).
Згідно п.4.2. Договору, якщо позичальник не здійснив плановий щомісячний платіж за користування позикою повністю, до дати, зазначеної в пункті 4.1. договору, процентна плата становитиме 732% річних від суми позики, тобто у розмірі 162 грн. (екв. 6 дол. США) в день (а.с. 9).
Згідно п. 8.2.-8.7. Договору, з моменту виконання позичальником своїх зобов`язань у повному обсязі, включаючи і оплату суми за ставкою зазначеної п. 8.2, така позика вважається позикою з нормальним режимом оплати та плата за користування нею провадиться у відповідності до п. 4.1. цього договору. Позикодавець має право утримувати з Позичальника пеню у розмірі 1% від суми позики за кожну добу прострочки платежу. У випадку прострочки платежу більше чим на 30 днів, стягується штраф в розмірі суми позики (екв. 300 дол.). Оплата неустойки (пені, штрафу) не звільняє позичальника від виплати позики і нарахованих за час користування позикою відсотків. Після 12.03.2020 року, якщо залишилася заборгованість, незалежно від джерела її виникнення, за відсотками, штрафними санкціями або тілу позики, по всій сумі заборгованості діятиме ставка у розмірі 240% до повного її погашення. Позика в національній валюті фіксується на день її видачі в ам. дол. за курсом 27 грн. за 1 долар США. Якщо на момент платежу курс долара США зміниться, то повернення здійснюється в гривні в перерахунку на курс НБУ по продажу долара на день платежу, але не менше ніж по курсу 27,00 грн..
Відповідно до розписки від 12.03.2019 року ОСОБА_2 отримав за договором позики від 12.03.2019 року від позивача грошові кошти в сумі 8100,00 грн., що еквівалентно 300 ам. дол. (а.с. 13).
12.03.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язується перед позивачем відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання всіх зобов`язань, що виникли з договору займу від 13.03.2019 року, який був укладений між позивачем та ОСОБА_2 на суму в розмірі 8100,00 грн., екв. 300 ам. дол. (а.с. 11-12).
Як зазначає позивач, ОСОБА_2 виконував умови договору, останній раз сплата відсотків проведена 28.02.2021 року.
За умовами договору поруки, ОСОБА_3 , зобов`язався відповідати перед ОСОБА_1 в повному обсязі за своєчасне та повне виконання всіх зобов`язань, що виникли з договору займу від 13.03.2019 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 11).
Строк дії договору поруки, визначений сторонами, складає 20 років тобто до 12.03.2039 року (п. 6.1) (а.с. 12).
Зазначення у договорі поруки дату договору позики 13.03.2019 року замість 12.03.2019 року, колегія суддів вважає технічною помилкою, з підстав того, що договір поруки укладено 12.03.2019 року, та саме умовами договору передбачено відповідальність за укладений договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 11).
При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що відповідачами даний факт не спростовано.
Позивачем в позовній заяві зроблений розрахунок заборгованості, згідно з яким: з 28.02.2021 року по 24.02.2022 року відсотки відповідно до п. 4.2 умов договору (2% щоденно) за користування позикою за 360 днів (360х6доларів) складають 2160 доларів США, пеня відповідно до п. 8.4 умов договору (1% від суми займу) за період з 28.02.2021 року по 28.09.2021 року складає за 200 днів - 600 доларів США, штраф відповідно до п. 8.4., умов договору складає 300 доларів США, а всього 3060 доларів США, які і просить позивач на свою користь стягнути солідарно з відповідачів (а.с. 2).
Однак, з розрахунком проведеним ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується не в повній мірі, за наступних підстав.
З умов договору вбачається, що ОСОБА_1 надав в позику 8100 грн., що на день укладання договору еквівалентно 300 доларів США (п.п. 1.1. договору) (а.с. 9).
Відповідно до розписки, ОСОБА_2 отримав 8100 грн., що еквівалентно 300 доларів США строком до 12.03.2020 року (а.с. 13).
Відповідно до пункту 8.6 умов договору, після 12.03.2020 року, якщо залишиться заборгованість процентна ставка рівна 240% річних (а.с. 10).
Відповідно до пункту 8.7 договору, позика в національній валюті фіксується на день її видачі за курсом 27 грн. за 1 долар США. Якщо на момент платежу курс долара зміниться, то повернення відбувається на день платежу за курсом визначеним НБУ за продажем долара США до гривні, але не менше 27 грн. (а.с. 10).
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку відсотків у відповідності до ст. 625 ЦК України за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент.
Аналогічний правовий висновок зазначено у постанові ВС від 16 січня 2019 року у справі 373/2054/16-ц.
Відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідному грошовому еквіваленті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на суму відсотків передбачених умовами договору, після його закінчення, поділеного на 100 та помноженого на 365 (днів у році).
З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить висновку про те, що після закінчення договору, укладеного до 12.03.2020 року діє п. 8.6., а саме діє ставка за відсотками у розмірі 240% річних.
За таких підстав, колегія суддів приходить висновку про те, що сума позики у розмірі 8100 грн., що еквівалентно 300 доларів США, а тому відсотки рахуються виходячи саме з цієї суми боргу.
Відповідно до п. 8.6 умов договору відсотки за користування позикою, поза межами терміну договору, а саме з 28.02.2021 року до 24.02.2022 року з урахуванням зазначеного у договору відсотка (п.8.6) складають: 
300 доларів США: 100% х 240%, що складає 720 доларів США.
Відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (№ 691-20 від 16.06.2020), у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Дія карантину відбувалась з 12 березня 2020 року по 30.06.2023 року.
Звертаючись до суду з позовом позивач також просив стягнути солідарно пеню та штраф, передбачені умовами договору.
Колегія суддів звертає увагу, що позивачем зазначено період нарахування пені та штрафу з 28.02.2021 року по 24.02.2021 року, який припадає, саме на період дії карантину, а тому відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають. 
За наведених підстав колегія суддів приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, та стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь ОСОБА_1 за курсом на день ухвалення постанови (43,12 грн.) 31046 грн. 40 коп., що еквівалентно 720 доларів США, а у стягненні пені та штрафу слід відмовити.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Оскільки, апеляційним судом встановлена невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Щодо судових витрат.
Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 , підлягають частковому задоволенню на суму 31 046,40 грн. (25%), приймаючи до уваги недоплачений за подачу позову судовий збір, колегія суддів вважає, що за розгляд справи у суді першої інстанції з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 313 грн. 65 коп., з відповідачів на користь держави - 250 грн. 92 коп., за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, з урахуванням відстрочення ОСОБА_1  судового збору, з позивача на користь держави - 1128 грн. 75 коп., з відповідачів на користь держави - 376 грн. 25 коп.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2025 року- скасувати.
Ухвалити постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором займу - задовольнити частково.
Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) відсотки, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, у розмірі 31 046 гривень 40 копійок, що за курсом на день ухвалення постанови (43,12 грн.) еквівалентно 720 доларів США.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за розгляд справи у суді першої інстанції судовий збір у розмірі 313 гривень 65 копійок.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави за розгляд справи у суді першої інстанції судовий збір у розмірі 250 гривень 92 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь держави за розгляд справи у суді апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 1128 гривень 75 копійок.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави за розгляд справи у суді апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 376 гривень 25 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 02 лютого 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда