ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
20.01.2026	Справа № 910/13784/25	
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне виробниче підприємство "Квазар"
до Акціонерного товариства "Укрзалізниця"
про стягнення 43292,67 грн
Суддя Усатенко І.В.
Представники сторін: не викликались 
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне виробниче підприємство "Квазар" звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "Укрзалізниця" про стягнення 43292,67 грн, з яких 29634,88 грн - інфляційні втрати та 13657,79 грн - 3 % річних.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошового зобов`язання, присудженого до стягнення рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2024 № 910/2979/24, яке набрало законної сили.
Ухвалою суду від 10.11.2025 позовну заяву залишено без руху.
12.11.2025 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 року прийнято позовну заяву до провадження, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).
15.09.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, вказуючи на те, що правовідносини між сторонами є позадоговірними, а тому відсутні підстави для застосування до них ст. 625 ЦК України. Також відповідач вказує на відсутність його вини у невиконанні рішення суду та наявності мораторію на його примусове виконання, вказує його стратегічне значення та введення воєнного стану. 
08.12.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він підтримує позовні вимоги та вказує на наявність правових підстав для задоволення позову.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -
ВСТАНОВИВ
Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/2979/24 від 17.07.2024 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне виробниче підприємство "Квазар" до Акціонерного товариства "Укрзалізниця" про стягнення 684996,00 грн позов задоволено повністю. Вирішено стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, код ЄДРПОУ 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне виробниче підприємство "Квазар" (03045, м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, б. 136-Л, код ЄДРПОУ 36177373) 684996 (шістсот вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто шість) грн упущеної вигоди та 10274 (десять тисяч двісті сімдесят чотири грн) 94 коп. - витрат по сплаті судового збору.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 у справі № 910/2979/24 рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2024 залишено без змін.
Отже, рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/2979/24 від 17.07.2024 набрало законної сили 12.03.2025.
Відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
04.11.2025 Постановою Печерського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 щодо виконання наказу Господарського суду міста Києва від 29.04.2025 № 910/3979/24. Цього ж дня було видано постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження та постанову про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі ч.10-3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження".
До позовної заяви долучено листування позивача щодо не виконання судового рішення відповідачем.
Позивач звернувся до суду щодо стягнення 3% річних у розмірі 13657,79 грн за період з 12.03.2025 по 05.11.2025 та втрат від інфляції у розмірі 29634,88 грн за період з 12.03.2025 по 20.09.2025. Нарахування здійснені позивачем на загальну суму, присуджену до стягнення судом 695270,94 грн (684996,00 грн упущена вигода+10274,94 грн судовий збір).
Станом на день розгляду даної справи відповідачем не сплачено позивачу кошти присуджені до стягнення рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/2979/24 від 17.07.2024, яке набрало законної сили.
Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.
Як уже було зазначено судом вище, позивач нарахував 3% річних та втрати від інфляції на загальну суму, присуджену судом до стягнення з відповідача: 695270,94 грн (684996,00 грн упущена вигода+10274,94 грн судовий збір).
Суд відзначає, що згідно релевантної практики Верховного Суду, обгрунтованим є нарахування 3% річних та втрат від інфляції в тому числі і на суму присудженого до стягнення судового збору. Означена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2025 № 922/4758/24.
Крім того, у постанові від 23.01.2019 у справі № 320/7215/16-ц Верховний Суд зазначив, що за змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Звідси, касаційний суд дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на вищезазначені вимоги закону, не врахували, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України. Не застосувавши зазначені положення закону, суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в означеній частині.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що схожий підхід до застосування частини 2 статті 625 ЦК України до нарахування інфляційних втрат і 3 % річних на суму судових витрат, присуджених до стягнення на підставі судового рішення, застосовано Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постанові від 20.08.2025 у справі № 910/10616/24. При цьому, у наведеній постанові викладено висновок про те, що моментом початку прострочення відповідачем грошового зобов`язання у спірних правовідносинах є наступний день після набрання судовими рішеннями законної сили.
Отже, позивач невірно визначив початок перебігу строку на нарахування саме з дня набрання рішенням законної сили, а не з наступного дня.
Суд здійснив перерахунок за період з 13.03.2025 по 05.11.2025, згідно якого з відповідача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 13600,64 грн.
З огляду на специфіку нарахування втрат від інфляції, невірно визначена дата початку нарахування не вплинула на розмір втрат від інфляції, а отже з відповідача підлягають стягненню втрати від інфляції у розмірі визначеному позивачем - 29634,88 грн.
Суд не приймає до уваги заперечення відповідача про позадовоговірну правову природу коштів (упущена вигода), стягнутих судом у справі № 910/2979/24 та не застосування до означених правовідносин ст. 625 ЦК України з огляду на зазначене.
Стаття 625 знаходиться в книзі 5 ЦК України "Зобов`язальне право".
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Отже, грошове зобов`язання, на яке можуть на підставі ст. 625 ЦК України нараховуватись 3% річних та втрати від інфляції може виникнути як з завдання майнової шкоди так і з рішення суду, а не тільки з договірних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Суд не приймає до уваги заперечення відповідача про відсутність його вини у простроченні виконання грошового зобов`язання, оскільки, нарахування та стягнення втрат від інфляції та 3% річних, які не є штрафними санкціями, а носять виключно компенсаційний характер, не залежить від наявності вини боржника.
Посилання відповідача на мораторій щодо примусового виконання судових рішень не впливає на право позивача нараховувати санкції обумовлені ст. 625 ЦК України, оскільки, відповідач не позбавлений права виконати рішення суду в добровільному порядку та сплатити позивачу присуджені судом кошти.
Суд також зазначає, що всі суб`єкти господарювання та фізичні особи на території України з 24.02.2022 зазнають негативних (невідворотних) наслідків як в господарські діяльності, так і в повсякденному житті, спричинені невмотивованою агресією ворожої держави. Суд зазначає, що військова агресія росії на території України впливає на здійснення господарської діяльності всіх суб`єктів господарювання. А тому доводи, викладені відповідачем у відзиві не спростовують обгрунтованість позовних вимог в частині, визначеній судом та не є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ст. 74, 75 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. 
При цьому, оцінюючи доводи учасників справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. А тому, оскільки, судом встановлено відсутність порушень прав позивача та неефективність обраного способу захисту, судом не спростовуються решта обставин, зазначених позивачем в обгрунтування позовної заяви.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково. 
2. Стягнути з Акціонерного товариства "Укрзалізниця" (03150, місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне виробниче підприємство "Квазар" (03045, місто Київ, вулиця Набережно-Корчуватська, будинок 136-Л, ідентифікаційний код 36177373) 3% річних у розмірі 13600 (тринадцять тисяч шістсот) грн 64 коп., втрати від інфляції у розмірі 29634 (двадцять дев`ять тисяч шістсот тридцять чотири) грн 88 коп., судовий збір у розмірі 2419 (дві тисячі чотириста дев`ятнадцять) грн 20 коп. 
3. В частині позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 57,15 грн відмовити. 
4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.
Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя І.В.Усатенко