Унікальний номер справи 760/13947/20
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/11514/2025
Головуючий у суді першої інстанції О. М. Букіна
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
   Іменем      України

05 листопада 2025 року                                                                                                 місто Київ

 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Комар Л. А.
 
сторони:
 
позивач                                           ОСОБА_1 
відповідач                                       ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 березня 2025 року, ухвалене у складі судді О.М. Букіної в приміщенні Солом`янського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та просила визнати його боржником за спожитий ним газ (газопостачання) та стягнути з   ОСОБА_3 на її користь суму боргу за спожитий газ у розмірі 10 315,50 грн. за період з 06.11.2019 по 04.03.2020, із обов`язковим зазначенням у судовому рішенні негайного і термінового стягнення грошової суми боргу до 01 липня 2020 року, з огляду на необхідність виконання рішення суду про виселення ОСОБА_3 із 37/100 частини будинку АДРЕСА_1 .  
Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона має І групу інвалідності та в силу закону має право на пільги з надання житлово - комунальних послуг.
Разом з тим вказує, що її право власності, а саме право користування належною їй частиною будинку за адресою: АДРЕСА_1 порушене з боку відповідача ОСОБА_3 .
Позивач посилається на те, що ОСОБА_2 , якій відповідно до свідоцтва про право на спадщину також належить відповідна частина вказаного вище будинку та яка за місцем спадщини не проживає, на підставі довіреності від 19.10.2018 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси в усіх підприємствах надавачах послуг по постачанню води, газу електропостачання, ЖЕКу без права розпорядження вищезазначеною частиною будинку.
Однак, всупереч, зазначеному ОСОБА_3 самовільно,без згоди позивача, вселився у 37/100 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 та став користуватися житловою площею надмірно, неощадливо та безвідповідально.
Позивач зазначає, що за період її перебування на лікуванні з 22.01.2019 по 10.06.2019 за вказаним вище домоволодінням утворилася заборгованість по комунальним платежам з вини ОСОБА_3 , зокрема, за газопостачання в розмірі 14 116,99 грн., особовий рахунок відкритий на ім`я власника  частки будинку - ОСОБА_2 .
Незважаючи на попередження про необхідність погашення заборгованості, відповідач заборгованість не погасив, внаслідок чого, 06.11.2019 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було відключено від газопостачання.
Позивач вказує, що відключення газопостачання до належної позивачу частини будинку створило перешкожди у користуванні позивачу 37/200 частинами будинку, оскільки остання залишилася без опалення, не могла готувати їжу, а житлові приміщення перетворилися у нежитлові.
Також посилалась на те, що вказані обставини спричинили позивачу здійснення непередбачених додаткових витрат для належного забезпечення умов проживання.
Позивач звернулася з запитом до ДП «Київгаз» для отримання копії договору на реструктуризацію заборгованості із зазначенням графіку погашення заборгованості відповідача.
З отриманих документів позивачу стало відомо, що станом на 02.06.2020 відповідач заборгованість не сплатив. Станом за квітень 2020 року заборгованість відповідача становить 10 315, 50 грн. ( 9 858,00 грн.-попередня заборгованість, 456,61 грн.-поточна заборгованість).
При цьому, позивач звертає увагу, що вона свій обов'язок щодо оплати отриманих послуг за газ здійснює регулярно та добросовісно.
Позивач вважає, що незаконне вселення відповідача в будинок та систематичне невиконання ним свого обов`язку щодо сплати вартості отриманих послуг та наявність у нього заборгованості порушують її права власності на 37/200 частини домоволодіння та здійснюють перешкоди у вільному користуванні належній їй частки у праві власності, що є порушенням вимог ст.ст.321, 391,386ЦК України.
09.03.2021 до суду позивачем подано заяву про заміну неналежного відповідача ОСОБА_3 на ОСОБА_2 , як співвласника 37/100 частин будинку АДРЕСА_1 . 
09.03.2021 до суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про збільшення (уточнення) розміру позовних вимог.
Ухвалою суду від 14.06.2021 заяву позивача про заміну неналежного відповідача належним задоволено та замінено неналежного відповідача ОСОБА_3 на належного - ОСОБА_2 
22.10.2021 до суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про уточнення позовних вимог.
18.01.2022 до суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про уточнення позовних вимог.
          Посилаючись на неправомірні дії відповідача, позивач зазначає, що вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки є очевидна і щоденна вірогідність у відключенні будинку від газопостачення через наявність заборгованості за спожитий газ з вини відповідача, що унеможливить позивачу у повній мірі реалізувати свої права, що входять до змісту  права власності. В остаточному варіанті своїх позовних вимог ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на частину будинку, що належить їй на праві власності, визнати ОСОБА_2 боржником на суму 28 157,12 грн перед ДП «КиївГазЕнерджи» за спожитий газ, зобов`язати ОСОБА_2 сплатити заборгованість  за газопостачання за претензією ДП «КиївГазЕнерджи» № 167794 від 01.03.2024
Зазначає, що заходи досудового врегулювання спору, як то спроба усної домовленості із відповідачем не мала позитивних результату, оскільки відповідач уникає спілкування з нею. З огляду на викладене, позивач просила позов задовольнити.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ДП «КиївГазЕнерджи» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії, відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій вона посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
 В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазаначає, що в матеріалах справи наявний лист від 03.01.2020 ДП «Київгаз». У листі зазначено, що 06.11.2019 було проведено відключення від газопостачання споживача за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з заборгованістю за спожитий газ.
Звертає увагу суду на зміст листа, а саме, що відключити від газопостачання можна об`єкт (будинок, квартиру), а не споживача. ДП «Київгаз» не зазначає прізвище, імя, по-батькові споживача, якого відключає від газопостачання, що має суттєве значення для обставин справи.
Апелянт зазначає щодо наяваності в матеріалах справи беззаперечних доказів того, що заборгованість з оплати послуг газопостачання утворена саме ОСОБА_2 , у справі відсутній хоча б один документ про сплату ОСОБА_2 газопостачання своєї частини власності у складі 37/100 частин буд.  АДРЕСА_1 , як того вимагає ст. 360 ЦК України, відповідно до якої співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на утримання та зберігання спільного майна.    
Відповідач ОСОБА_2 , третя особа ДП «КиївГазЕнерджи» своїм правом на подачу  відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.  
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити на підставі викладених у них доводах.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник третьої особи ДП «КиївГазЕнерджи» - Полішко Ю.О. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, рішення  Солом`янського районного суду м. Києва від 28.03.2025 просив залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Відповідач ОСОБА_2 повторно у  судове засідання апеляційної інстанції не з`явилась, про час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином, свого представника для участі у судовому засіданні не забезпечила, будь-яких заяв від відповідача на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 
Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Повторна неявка, відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , представника третьої особи ДП «КиївГазЕнерджи» - Полішко Ю.О., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна  скарга ОСОБА_2  не підлягає задоволенню.
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позову судом зазначено, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту порушеного права в частині визнання відповідача боржником з оплати газопостачання за період 01.2018-19.10.2023, як співвласника 37/100 частини будинку по АДРЕСА_2 (о/р НОМЕР_1 за договором №2593 від 27.12.2012 із ДП «КиївГазЕнерджи»).
Судом зауважено, що встановлювати чи оспорювати відсутність заборгованості у ОСОБА_2   по сплаті нею послуг з газопостачання має відбуватись саме у справі про стягнення заборгованості, а не  у справі за  позовом іншого співвласника частини будинку про усунення перешкод у користування власністю.
Суд дійшов висновку, що заявлений ОСОБА_1 позов не містить вимог про захист  її порушеного права, а спрямований на отримання рішення суду, як преюдиційного факту, тобто на встановлення факту наявності саме у відповідачки заборгованості по сплаті вартості комунальних послуг, що можуть бути покладені в основу можливого рішення у справі про стягнення заборгованості, що суперечить статтям 3 та 4 ЦПК України, які передбачають захист в судовому порядку лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кожної особи у спосіб, визначений законами України.
Колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції погоджується та зазначає наступне. 
Як убачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 03.03.2006, позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить 37/200 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Інша частина, а саме 37/200 частин  житлового будинку, по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 також у порядку спадкування, що не заперечується позивачем по справі. Тобто,  сторони по справі є матер'ю та дочкою, вони є співвласниками 37/100 частин житлового будинку, АДРЕСА_1 (кожній належить по 37/200 частин), зазначена частина будинку не поділена між співвласниками в натурі, а тому кожна з них має право володіння, користування та розпорядження своє частиною будинку.
Зі справи убачається та не заперечувалося позивачем, що у належній ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності частині житлового будинку встановлено один вузол обліку природного газу.
Як зазначає позивач, її мати у будинку фактично не проживає. Проте, без згоди позивача у спірний будинок вселився ОСОБА_3 .
Відповідно до постанови Київського апеляційного суду м.Києва від 04.03.2020 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на будинок шляхом виселення, задоволено. Даним рішенням ОСОБА_3 було виселено з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
З матеріалів справи вбачається, що 06.11.2019 працівниками АТ «Київгаз» було проведено відключення від газопостачання споживача за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з заборгованістю за спожитий газ (лист АТ «Київгаз» №18/14 від 03.01.2020).
Відповідно до листа ДП «КиївГазЕнерджи» вбачається, що заборгованість власниці 37/100 частин будинку ОСОБА_2 , на яку оформлений особистий рахунок, за використаний природний газ станом на 29.05.2019 становив 14 116,89 грн.
Відповідно до пояснень ОСОБА_1 , вказана вище заборгованість виникла з вини відповідача.
Внаслідок наявної заборгованості за спожитий природний газ перед ДП «КиївГазЕнерджи» з вини відповідача ОСОБА_2 (о/р НОМЕР_2 ) між ОСОБА_2 та ДП «КиївГазЕнерджи» був укладений Договір №75 про реструктуризацію заборгованості від 07.11.2019, згідно якого сторони визнали та погодили станом на 31.10.2019 заборгованість за показниками газового лічильника за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 8167, 74 грн. та ОСОБА_2 зобов`язалася погасити заборгованість перед підприємством у сумі 8 167, 74 грн. до 20.02.2020.
Проте, як стверджує позивач, ОСОБА_2 своїх зобов`язань не виконала, внаслідок чого за адресою: АДРЕСА_1 існує заборгованість за спожите газопостачання та яка відображається у направлених рахунках ДП «КиївГазЕнерджи».
Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу заборгованості за газопостачання яка відображається у направлених рахунках ДП «КиївГазЕнерджи».
  Невиконання споживачем свого обов`язку щодо сплати послуг з постачання природного газу порушує права іншрго співвласника у користуванні власністю, оскільки існує вірогідність, зокрема, відключення газопостачання, що призведе до перешкоди у здійсненні нею права власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість пийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку.
Відповідно до п. 3 розділу І Правил постачання природного газу, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 24986 постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил, та після включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи.
Положеннями п. 5 розділу І Правил постачання природного газу, визначено, що об`єкт побутового споживача - територіально відокремлена газифікована споруда (житловий будинок, квартира, майстерня, літня кухня тощо), що належить споживачеві на правах власності або користування.
Відповідно до п. 20 р. ІІІ Правил постачання природного газу за однією поштовою адресою укладається один договір постачання природного газу. У разі коли об`єкт побутового споживача перебуває у власності (користуванні) кількох осіб, укладається один договір з одним із співвласників (користувачів) за умови письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відмітка в заяві-приєднанні.
У позові позивач стверджувала, що ОСОБА_2 заборгованість за зазначеним договором не сплачує, що на її переконання дає підстави вважати, що у найближчий час відключать газопостачання, що порушить право позивача безперешкодно користуватись належними їй 37/200 частинами будинку АДРЕСА_1 . 
Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що правом на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за спожитий газ має газопостачальна організація,  і лише при вирішенні питання про стягнення заборгованості  вирішується хто з співласників будинку і яку саме суму заборговав по оплаті вартості отриманих комунальних послуг. Визнання  ОСОБА_2 боржником по сплаті вартості комунальних послуг  у даній справі не є підставою для стягнення з неї даної заборгованості, оскільки у позивача відсутне право на таку вимогу. ОСОБА_1 мала б право на таку вимогу, якщо б сплатила за відповідачку її частку вартості отриманих комунальних послуг.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованій в постанові від 13.03.2019 року по справі № 521/3743/17-ц, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Тобто, з наведеного слідує, що той із співвласників, який сплатив кошти за послуги, спрямовані на утримання спільного майна, в подальшому може пред`явити іншому із співвласників вимогу про стягнення в порядку регресу коштів, сплачених на утримання житлового приміщення  у відповідності до його частки в спільному майні.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. 
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. 
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 4-125цс20).
Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
В кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (пункт 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» та пункт 75 рішення ЄСПЛ від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України»).
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).
Апеляційний суд погоджується з тією обставиною, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права в частині визнання відповідача боржником по оплаті послуг з газопостачання та в частині зобов`язання   відповідачку сплатити заборгованість по  оплаті послуг з газопостачання. При цьому суд бере до уваги і ту обставину, що частина будинку (37/100) була відключена від газопостачання  незначний період,  у 2019 році газопостачання до частини будинку сторін по справі було відновлено і станом на теперішній час будинок підключений до газопостачання, про що заявила сама позивач  в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а відповідно, після підключення будинку до газопостачання її права були поновлені організацією до компетенції якої віднесені питання щодо відключення та підключення будинків до газопостачання.
Враховуючи вказане, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту її права на опалення приміщення на комфортні умови проживання є неналежним.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права. А тому суд залишає апеляційну скаргу без задоволення , а рішення суду без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору як за звернення до суду з позовом так і за подачу апеляційної скарги суд відносить на рахунок держави, оскільки позивач (як особа з інвалідністю першої групи) звільнена від сплати судового збору, суд першої інстанції відмовив їй у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції залишає це рішення без змін, а тому відсутні передбачені законом підстави для стягнення з відповідачки судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України,
 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 березня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

          Повна постанова складена 26 листопада 2025 року.

 
 
Судді
 
                                                                                                                      Л. Д.  Поливач
 
                                                                                                                      А. М.  Стрижеус
                                                                                                                                                                                                                                                                             О. І.  Шкоріна