ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 686/6637/23
провадження № 51-1980км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22022240000000062 від 05 травня 2022 року, стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина РФ, уродженця м. Ленінград, СРСР, місце проживання - невідоме, депутата Державної Думи Федеральних Зборів РФ, робоча адреса: РФ, м. Москва, вул. Охотний ряд, 1, 
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 110 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2024 року  ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 110 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна належного на праві власності в дохід держави.
Вирішено питання заходів забезпечення кримінального провадження.
Вказане кримінальне провадження розглядалося із застосуванням спеціальної процедури судового розгляду in absentia.
Згідно з вирком ОСОБА_7 , будучи депутатом Державної думи Федеральних зборів РФ восьмого скликання, який вступив у повноваження 19 вересня 2021 року, виступаючи представником влади РФ, уповноваженим приймати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів РФ, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і Федеральних зборів РФ, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема й цивільного населення, розуміючи, що він порушує встановлений статтями 1-3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягає на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю РФ над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що інші співучасники діють всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05  грудня 1994 року, порушують принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року та вимоги частини 4 статті 2 Статуту ООН та Декларацій Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09 грудня 1981 року, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, №  3314 (ХХIХ) від 14 грудня 1974 року, ст. 1-3, 68 Конституції України, 15 лютого 2022 року, за адресою РФ, м. Москва, вул. Охотний ряд, буд. 1, прийняв участь у засіданні Державної думи Федеральних зборів РФ, де підтримав постанову із зверненням до Президента РФ з проханням розглянути питання про визнання РФ самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав, а також 22 лютого 2022 року, за тією ж адресою, прийняв участь у засіданні Державної думи Федеральних зборів РФ, де підтримав ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Донецької народною республікою та Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Луганською народною республікою, у такий спосіб ОСОБА_7 , будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинив умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків.
Зазначені рішення Державної думи Федеральних зборів РФ були частиною злочинного плану, так як сам факт їх існування використовувався при створенні приводів для ескалації воєнного конфлікту і був спробою виправдання агресії перед громадянами РФ та світовою спільнотою.
Дії РФ призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2025 року вирокХмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2024 року залишено без змін.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2025 року та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 .
На обґрунтування вимог касаційної скарги захисник зазначає про те, що судами попередніх інстанцій не враховано позицію захисту про те, що ОСОБА_7 є посадовою особою РФ - депутатом Державної думи, а тому користується імунітетом ratione materiae від здійснення іноземної кримінальної юрисдикції. А тому жоден національний суд України не має юрисдикції на розгляд цього кримінального провадження. 
Також зазначає, що стороною обвинувачення не надано жодного документу про обізнаність ОСОБА_7 про кримінальне провадження відносно нього. Указує на те, що повідомлення про підозру було надіслано на сайт приймальні Державної думи РФ українською мовою без офіційного перекладу на мову, якою володіє ОСОБА_7 . Також невідомо, чи доставлено таке повідомлення та чи передано адресату. В матеріалах провадження відсутні відомості про залучення перекладача.
Проведення судового розгляду за відсутності обвинуваченого, без належного його повідомлення, порушило право ОСОБА_7 на захист.
Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки клопотанню сторони захисту про визнання неналежними та недопустимими протоколів огляду інтернет-ресурсів з додатками.
Зазначає, що стороною обвинувачення не доведено, а судами не встановлено та не перевірено належними та допустимими доказами причинно-наслідкового зв`язку між конкретними діями ОСОБА_7 та загибеллю людей, а також настанням інших тяжких наслідків, передбачених частиною 3 статті 110 КК.
Зауважувала, що судом не взято до уваги відсутність доказів наявності суб`єктивної сторони кримінального правопорушення в цьому кримінальному провадженні, яка в даному випадку вимагає умисної форми вини; не з`ясовано, чи особисто ОСОБА_7 проголосував, чи може довірив це іншій особі; чи свідомо прийняте ним рішення по суті голосування; чи був він обізнаний із змістом рішення, за яке голосував; чи не було голосування наслідком дотримання партійної дисципліни тощо.
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні просила задовольнити касаційну скаргу з підстав, зазначених у ній.
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Відповідно до вимог статті 323 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ОСОБА_7 був повідомлений про касаційний розгляд шляхом опублікування повідомлення в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному сайті Верховного Суду, однак, в судове засідання не з'явився, що не перешкоджає касаційному розгляду.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
За змістом статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Положеннями статті 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за частиною З статті 110 КК, висновок суду про доведеність його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які були досліджені, перевірені під час судового розгляду та оцінені відповідно до приписів статті 94 КПК.
Так, установлені судом першої інстанції обставини, які докладно викладені у мотивувальній частині вироку, підтверджуються сукупністю доказів, а саме відомостями, зафіксованими у протоколах оглядів від 10 березня 2022 року та 02 квітня 2022 року з додатками до них мережі Інтернет, а саме публікацій з офіційного сайту вищого законодавчого органу влади РФ про результати голосування 15 лютого 2022 року за звернення до президента РФ про визнання незалежності так званих «ДНР» і «ЛНР» та 22 лютого 2022 року за проекти федеральних законів №75578-8 «О ратификаци Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между Российской Федерацией и Донецкой Народной Республикой» та №75577-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между Российской Федерацией и Луганской Народной Республикой», протоколі огляду електронних документів від 07 квітня 2022 року, у якому оглянуто тексти проектів цих законів, відеозаписи, стенограми та результати голосувань депутатів у засіданнях Державної думи Федеральних зборів РФ по зазначеним законопроектам та згідно яких встановлено, що ОСОБА_7 проголосував «ЗА».
Проаналізувавши зміст вказаних вище нормативних документів, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання інших державних утворень так званих «Луганської народної республіки» та «Донецької народної республіки» у межах міжнародно визнаних кордонів України на її території є діями, спрямованими на зміну меж території та державного кордону України, що внаслідок ратифікації 22 лютого 2022 року договорів про дружбу, співпрацю і взаємну допомогу, РФ під приводом допомоги так званим «Донецькій народній республіці» і «Луганській народній республіці» здійснила 24 лютого 2022 року повномасштабне військове вторгнення на територію України, розпочала бойові дії на території України з метою зміни меж території та державного кордону України, що призвело до загибелі значної кількості людей, значних руйнувань та інших тяжких наслідків.
На переконання суду першої інстанції, про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб свідчить одноголосне голосування депутатами Державної думи Федеральних зборів РФ за вказані проекти нормативних актів та виступи окремих її депутатів безпосередньо перед самим голосуванням 22 лютого 2022 року, зокрема ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також офіційного представника президента РФ ОСОБА_12 , які позитивно оцінюють «прийняте рішення», як доконаний факт.
На підтвердження наявності кваліфікуючої ознаки діяння, передбаченої частиною 3 статті 110 КК, тобто дій, які призвели до загибелі людей або інших тяжких наслідків, місцевий суд вказав, що такі дії є загальновідомим факом, що випливає з численних свідчень про загибель людей спричинену незаконним вторгненням збройних сил РФ в Україну та факт настання тяжких наслідків, які стали результатом такого вторгнення, а також окупація значної частини території України. Також місцевий суд додатково дослідив у судовому засіданні вироки судів України, якими встановлено факти воєнних злочинів, вчинених військовослужбовцями РФ на території України, наслідком яких є загибель людей, у тому числі цивільних осіб, це зокрема: вирок Деснянського районного суду міста Чернігова від 13 червня 2024 року (справа № 748/2095/23); вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2024 року (справа №748/1469/24); вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 03 червня 2024 року (справа №588/156/24); вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 05 серпня 2024 року (справа №766/1560/24); вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 січня 2024 року (справа №369/3120/23); вирок Романського міськрайонного суду Сумської області від 18 жовтня 2023 року (справа №585/2381/22); вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2024 року (справа №733/923/22), які набрали законної сили, та дійшов обґрунтованого висновку, що дії ОСОБА_7 призвели до настання таких суспільно небезпечних наслідків, як загибель людей та заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень.
Перевіряючи наведені в апеляційній скарзі доводи сторони захисту стосовно доведеності винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статті 419 КПК, погодився з висновками суду першої інстанції.
Всі фактичні дані у цьому провадженні, що досліджені судом, отримані стороною обвинувачення із застосуванням належної правової процедури, виходять із належних процесуальних джерел, зібрані уповноваженими суб`єктами і в належному процесуальному порядку за наявності на те правових підстав. Досліджені у цьому провадженні докази, як кожен окремо, так у їх сукупності, підтверджують обставини, передбачені статтею 91 КПК щодо події кримінального правопорушення (його часу, місця, способу, обставин його вчинення), причетності ОСОБА_7 до вчинення злочину, його винуватості, форми вини, та водночас дають повне уявлення щодо усіх елементів і ознак інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення в цьому провадженні.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Доводи касаційної скарги захисника щодо неврахування судами наявності у ОСОБА_7 імунітету ratione materiae від здійснення іноземної кримінальної юрисдикції колегія суддів уважає безпідставними з огляду на таке. 
Так, судами попередніх інстанцій не встановлено наявності у ОСОБА_7 імунітету, який би унеможливлював розгляд вказаного кримінального провадження національним судом.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що функціональний імунітет ratione materiae не застосовується до посадових осіб іноземної держави щодо несення кримінальної відповідальності у третій державі у випадках вчинення міжнародних злочинів, порушень норм jus cogens. Тобто, депутати Державної думи РФ не мають функціонального імунітету ratione materiae від кримінальної юрисдикції України у випадках вчинення міжнародних злочинів, порушень норм jus cogens, зокрема злочину агресії, воєнних злочинів, геноциду, та інших злочинів, що порушують суверенітет та територіальну цілісність України, та пов`язані з порушенням норм jus cogens. Україна може поширювати свою кримінальну юрисдикцію на громадян РФ, зокрема, депутатів Державної думи РФ, серед іншого, в частині притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені Розділом І «Злочини проти основ національної безпеки України» та Розділом XX «Кримінальні правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку» КК.
Реалізація вказаних прав та обов`язків знайшла відображення у стаття 8 КК, відповідно до якої іноземці або особи без громадянства, що не проживають постійно в Україні, які вчинили кримінальні правопорушення за її межами, підлягають в Україні відповідальності за цим Кодексом у випадках, передбачених міжнародними договорами або якщо вони вчинили передбачені цим Кодексом тяжкі або особливо тяжкі злочини проти прав і свобод громадян України або інтересів України.
Така позиція суду апеляційної інстанції повністю узгоджується зусталеною практикою Верховного Суду (ухвали від 29 травня 2025 року у справі № 686/22916/22, від 26 травня 2025 року у справі № 686/22462/22, від 28 липня 2025 року у справі № 607/6056/23, від 22 вересня 2025 року у справі № 686/20908/22).
Доводи касаційної скарги захисника щодо необізнаності ОСОБА_7 про кримінальне провадження відносно нього також були предметом розгляду судів попередніх інстанції, які не знайшли порушень вимог КПК при здійсненні спеціального досудового розслідування і судового розгляду за відсутності підозрюваного/обвинуваченого (in absentia).
Додатково колегія суддів зауважує, що законодавець у КПК урегулював здійснення процедури in absentia, зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.
Так, відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 297-5 КПК повістки про виклик підозрюваного в разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.
Згідно з приписами абзацу 6 частини З статті 323 КПК повістки про виклик обвинуваченого в разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.
Водночас, як убачається із судових рішень, у цій справі вимоги частини 1 статті 297-5 КПК і абзацу 6 частини З статті 323 КПК щодо повідомлення ОСОБА_7 дотримано.
В рамках досудового розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_7 10 березня 2022 року було повідомлено про підозру у вчинені злочину, передбаченого частиною 3 статті 110 КК, шляхом направлення повідомлення про підозру на електронну адресу Державної думи Федеральних зборів РФ та повістки про виклик ОСОБА_7 до старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ у Хмельницькій області для його допиту в якості підозрюваного.
Вказана інформація також була опублікована в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в газеті «Урядовий кур`єр», на офіційних веб-сайтах Офісу Генерального прокурора та УСБУ у Хмельницькій області, однак обвинувачений ОСОБА_7 до слідчого не з`явився.
При цьому, це кримінальне провадження здійснювалось за обов`язковою участю захисника ОСОБА_6 , яка була забезпечена державою з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Хмельницькій області, якій і було вручено копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, про що свідчить розписка наявна в матеріалах кримінального провадження.
Крім того, судом враховано, що підозрюваного ОСОБА_7 постановою слідчого від 04 травня 2022 року оголошено у державний та міждержавний розшук.
Після чого, ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2022 року ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2023 року надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 110 КК, в порядку глави 24-1 КПК, у зв`язку із тим, що останній з метою ухилення від кримінальної відповідальності переховувався від органів слідства на території РФ.
Вказана інформація була в подальшому опублікована в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в газеті «Урядовий кур`єр».
Таким чином, факти систематичних викликів та повідомлень обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність явки до органів досудового розслідування повністю підтверджується матеріалами кримінального провадження.
В подальшому, після надходження кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого частиною 3 статті 110 КК до суду, судом було вжито всіх заходів для інформування обвинуваченого про розгляд кримінального провадження відносно нього, шляхом розміщення повідомлень, як на офіційному веб-сайті Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, так і шляхом опублікування відповідної інформації у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, згідно з положеннями статті 297-5 КПК.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 грудня 2023 року, задоволено клопотання прокурора та постановлено здійснювати спеціальне судове провадження стосовно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого частиною 3 статті 110 КК.
Про проведення апеляційного розгляду ОСОБА_7 також повідомлявся у встановлений КПК спосіб. 
Сам законодавець визначив, що з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження особа вважається належним чином ознайомленою з її змістом.
Верховний Суд зауважує, що сторона захисту не ставить під сумнів дотримання судами вимог КПК під час повідомлення ОСОБА_7 у порядку спеціального судового провадження in absentia. Заперечення полягають у тому, що таких заходів недостатньо.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з приписами частин 1, 2 статті 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Зважаючи на специфіку судового провадження in absentia, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій вжили прямо передбачених кримінальним процесуальним законом заходів щодо інформування обвинуваченої особи про здійснення кримінального провадження. Тому підстави вважати, що в цій частині судами було порушено вимоги КПК у Суду відсутні.
Верховний Суд не заперечує, що під час здійснення спеціального (досудового розслідування) судового провадження можуть вживатися додаткові заходи, не визначені статтями 297-5, 323 КПК, щодо повідомлення особи в разі наявності такої можливості. Водночас нездійснення таких додаткових заходів, за умови дотримання чітко передбаченого процесуальним законодавством порядку здійснення повідомлення (виклику) особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження в порядку процедури in absentia, само по собі не є порушенням вимог КПК.
Додатково колегія суддів зауважує, що процедура in absentia, як особливий порядок кримінального провадження, застосовується у випадках, коли гарантоване, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право обвинуваченого постатиперед судом не може бути забезпечене ані шляхом застосування національних механізмів, ані за допомогою інструментарію міжнародної правової допомоги.
Особливості заочного кримінального провадження зумовлені перш за все такими сутнісними ознаками цього особливого порядку, як те, що підозрюваний, обвинувачений, крім неповнолітнього, переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук, або ж щодо підозрюваного, стосовно якого уповноваженим органом прийняте рішення про передачу його для обміну як військовополоненого та такий обмін відбувся, інакше кажучи, таке кримінальне провадження відбувається за відсутності підозрюваного, обвинуваченого (фактична підстава). Водночас спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, а спеціальне судове провадження - на підставі ухвали суду (юридична підстава).
Застосування вказаної форми кримінального провадження багаторазово було предметом розгляду в Європейському суді з прав людини (далі - ЄСПЛ), який зазначив, що процедура судового розгляду кримінального провадження in absentia сама по собі не порушує право особи на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції та іншими її положеннями. Водночас ЄСПЛ сформулював низку умов, які мають бути дотримані національним законодавцем при внормуванні процедури досудового розслідування та судового розгляду in absentia, щоб забезпечити її відповідність до конвенційних гарантій (до прикладу див. рішення ЄСПЛ у справах «Демєбуков проти Болгарії» від 28 лютого 2008 року, «Ейнгорн проти Франції» від 16 жовтня 2001 року, «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року, «Лала проти Нідерландів» від 22 вересня 1994 року, «Меденіца проти Швейцарії» від 14 квітня 2001 року, «Санадер проти Хорватії» від 12 лютого 2015 року, «Сейдович проти Італії» від 01 березня 2006 року, «Стоічков проти Болгарії» від 24 березня 2005 року, «Шкалла проти Албанії» від 10 травня 2011 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та інші).
Однією з таких гарантій є право на перегляд вироку, ухваленого за процедурою in absentia.
За змістом частини З статті 400 КПК, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених статтею 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених статтею 399 цього Кодексу.
Отже, засуджений навіть після закінчення строків на апеляційне оскарження не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження судового рішення, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними, під час якого ОСОБА_7 також не буде позбавлений можливості ставити питання про усунення порушень, які, на його думку, були допущені під час спеціального досудового розслідування та судового розгляду.
З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги захисника в зазначеній вище частині є безпідставними.
Стосовно доводів касаційної скарги про те, що повідомлення про підозру було надіслано на сайт приймальні Державної думи РФ українською мовою без офіційного перекладу на мову, якою володіє ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає таке.
Як зазначалося вище, практика здійснення кримінального провадження за процедурою in absentia передбачає, окрім способів прямо передбачених КПК, застосовування й інших (додаткових) заходів щодо повідомлення особи щодо проведення стосовно неї кримінального провадження.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що такими додатковими заходами стали направлення на сайт Державної думи Федеральних зборів РФ повідомлення про підозру та копії обвинувального акта.
Захисник вважає порушенням вимог статті 29 КПК направлення повідомлення про підозру без перекладу на російську мову (для перекладу обвинувального акта органом досудового розслідування був залучений перекладач та копія цього процесуального рішення була направлена на сайт Державної думи Федеральних зборів РФ у перекладі на російську мову і знаходиться у матеріалах провадження). 
Відповідно до положень частини 2, 3 статті 29 КПК особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.
За змістом вказаних положень закону вбачається, що на слідчого, прокурора або суд не покладено обов`язку залучення перекладача за відсутності відомостей, донесених у будь-якій формі про те, що особа не володіє або недостатньо володіє мовою судочинства.
Одночасно питання про дотримання вимог статті 29 КПК щодо залучення перекладача слід вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень статті 6 Конвенції.
Відповідно до підпункту «е» пункту 3 статті 6 Конвенції та практики ЄСПЛ перекладач необхідний у кримінальному процесі, якщо особа не розуміє або не розмовляє мовою судочинства в обсязі, достатньому для розуміння перебігу судового процесу та участі в розв`язанні питання, яке для неї мало вирішальне значення, або особа за рівнем володіння мовою не здатна на ведення свого захисту та висувати на розгляд суду свою версію без допомоги перекладача.
Розуміння зазначених обставин охоплює виключно їх мовно-комунікативний аспект, але не стосується правового механізму здійснення захисту, оскільки перекладач надає комунікативну, а не правову допомогу, що є функцією захисника (див. постанови Касаційного кримінального суду від 7 червня 2022 року (справа № 126/2847/18, провадження № 51-4957км21), від 6 жовтня 2020 року (справа № 761/480/19, провадження № 51-836 км 20), від 17 травня 2022 року (справа № 725/901/20, провадження № 51-1525 км 20).
Враховуючи специфіку цього кримінального провадження та з огляду на відсутність будь-якої інформації, яка б походила від ОСОБА_7 , як носія права на забезпечення його перекладачем, на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду, колегія суддів вважає, що у цьому провадженні відсутнє недотримання вимог статті 29 КПК.
Стосовно доводів касаційної скарги про недопустимість протоколів огляду інтернет-ресурсів з додатками, колегія суддів зазначає таке.
ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, яке належить до злочинів проти основ національної безпеки України. Доказами в зазначеній категорії кримінальних проваджень є, зокрема електронні (цифрові) докази, що містяться у відкритих мережах інтернет. За змістом статті 99 КПК матеріали, у яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог процесуального законодавства, є документами і можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази. 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що інформація, наведена у протоколах оглядів сайту Державної думи РФ є офіційною, що підтверджується інформацією, яка розміщена на порталі «Государственная дума Федерального собрания Российской Федерации («http:// vote.duma.gov.ru/vote/…», який є офіційним сайтом вищого законодавчого органу влади РФ) у вкладці «о сайте» - «все материалы официального сайта Госдумы Федерального собрания Российской Федерации могут быть воспроизведены в любых средствах массовой информации, на серверах сети Интернет или на любых иных носителях без каких-либо ограничений по обьему и срокам публикации. Это разрешение в равной степени распространяется на газеты, телеканалы, сайты и страницы Интернет. Единственным условием перепечатки и ретрансляции есть ссылка на первоисточник. Никакого предварительного согласия на перепечатку со стороны апарата Государственной думы не требуется».
Отже, протоколи огляду інтернет-ресурсу та DVD диски, які є додатками до протоколів оглядів і на яких записано публікації з офіційного сайту Державної думи РФ, є належними та допустимими доказами, і були обґрунтовано покладені судом в основу доведеності вини ОСОБА_7 .
Колегія суддів зауважує, що відповідно до частини 1 статті 223 КПК слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.
Згідно з частиною 1 статті 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування було проведено огляди сайту Державної думи РФ із дотриманням вимог статті 237 КПК, зафіксовано (за допомогою функцій скриншоту, друку та запису на технічні носії інформації) зміст відображеної на інтернет-сайтах як електронних документах інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню в цьому кримінальному провадженні.
Підстав для визнання вказаних вище протоколів з додатками, у яких зафіксовано хід і результати оглядів інтернет-сайтів, недопустимими і неналежними доказами Верховний Суд не вбачає, оскільки ці фактичні дані отримано в порядку, передбаченому КПК.
Крім того, сторона захисту не дала жодних відомостей щодо спростування цієї інформації і не аргументувала, що інформація, надана органом досудового розслідування, не відповідає дійсності, зокрема, містить ознаки фальсифікації та/або навмисного спотворення даних.
Колегія суддів зауважує, що виходячи з положень статті 433 КПК суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, вирішувати питання про їх достовірність, цими повноваженнями наділені суди першої та апеляційної інстанцій. Як убачається з матеріалів провадження, під час судового провадження сторона захисту хоча й ставила питання про недостовірність таких доказів, однак не заявляла будь-яких клопотань про залучення спеціалістів чи експертів, проведення експертизи, а тому колегія суддів погоджується з висновками, зробленими місцевим судом.
Зокрема, захисник не вказує на порушення, допущені судами попередніх інстанцій, які би полягали у нерозгляді його клопотання про призначення експертизи або незаконної відмови у задоволенні такого клопотання.
Підсумовуючи, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.
Наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних рішеннях судів, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення судами поза увагою доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
у х в а л и в:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                            ОСОБА_3